Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
МАЙК БІРБІЛЬЯ
ХОРОШЕ ЖИТТЯ
Щиро дякую.
Дякую вам. Радий вас бачити. Дякую, що прийшли.
Як воно? Привіт.
Щиро дякую. Я…
ТЕАТР «БІКОН» НЬЮ-ЙОРК
Дякую.
Я…
Десь рік тому…
я відводив доньку зі школи. Ми з дружиною і дочкою живемо в Брукліні.
Там повно магазинів із травичкою з милими нпзвами,
як-то «Кайфова Сьюзен»
і «Так, ми канабіс»…
І…
Моя дев'ятирічна донька Уна
дивиться вгору на назву магазину й питає: «Тату, що таке хороше життя?»
Думаю: «Я навіть не знаю.
Я таким не займаюся». І…
Але це був один із тих моментів,
коли я думав: «Спробую, як можу, пояснити, що таке наркотики».
Кажу: «Деякі люди вживають наркотики, які ощасливлюють твій мозок,
але це несправжнє щастя.
І не треба ставати надто щасливим, бо тоді треба вживати більше наркотиків,
щоб бути щасливим, як першого разу.
На восьмий чи дев'ятий раз уже буде справжня халепа.
Хай там як, ми з мамою інколи ними користуємося.
Нечасто, здебільшого коли ми були молодшими.
Не у твоєму віці. Коли ми були на три роки старші за тебе».
Я маю пояснювати про наркотики своїй доньці
Але мені про них ніхто не пояснював.
Мої батьки не пояснювали.
Щось найближче до цього було в шостому класі,
коли в нас була програма ОПЗН, Це були 80-ті.
Це абревіатура розшифровувалася як Освіта проти зловживання
наркотиками.
Здається, що цю назву створив хтось під кайфом.
Мовляв: «Тут мають бути чотири слова.
Ми знаємо, що таке "Н".
Ми друкуємо футболки вже в понеділок».
У їхній рекламній кампанії було купа футболок. І…
За іронією, ці футболки досі носять люди,
які активно вживають наркотики.
І…
До програми ОПЗН я й не думав про наркотики, і…
Щойно вони виклали всі варіанти, я подумав: «Треба спробувати їх
і прийняти освічене рішення».
Вони так гарно про це розповіли. Мовляв: «До тебе підходитимуть діти».
Я такий: «Ану-ану».
Діти до мене не підходили.
Це був найцікавіший соціальний розвиток
мого дитинства.
«Діти підходитимуть до тебе й пропонуватимуть айс…
гриби
й ангельський пил».
Я подумав: «Ангельський пил?»
Я в шостому класі був вівтарником. Думаю: «Я спробую його!
Злечу до небес, до мого Господа Ісуса Христа!»
Донині мені не пропонують ні айсу,
ні ангельського пилу,
ні навіть кокаїну.
Я ніколи не бачив кокаїну.
Іноді мені не вірять, коли я це кажу. Я працюю в нічних клубах.
Жодного разу ніхто не подумав: «Треба показати його Майку».
«На кого я схожий?»
Отак мене бачать.
Я днями був у Вашингтон-сквер-парку,
переді мною йшов незнайомець,
і хтось сказав цьому незнайомцю:
«Позаду тебе йде коп під прикриттям».
Після цього він глянув на мене,
а я глянув позаду себе,
і там нікого не було.
Я сказав цьому незнайомцю: «Ні».
Саме це сказав би коп під прикриттям.
Тому я ніколи не вживав рекреаційних наркотиків.
У старшій школі мої друзі курили траву,
але зі мною курити було найменш прикольно.
Я був типом, який каже: «Ви мене ненавидите?
Чому мене болить серце?
Це рахіт? Хто стукає у двері?»
Я не дуже вмів тусити,
тому я якось відвернувся від усього цього, і…
Але я вживаю рецептурні препарати. Не хочу, але мушу.
Бо в мене серйозний сомнамбулізм.
Близько 20 років тому
я уві сні вийшов через вікно другого поверху
готелю «Ла Кінта Інн»
у Валла-Валла, Вашингтон.
Це справжня історія.
І коли робиш таке,
про це завжди нагадують, коли йдеш до лікаря, і…
У мене 20 років тому діагностували
дуже рідкісний поведінковий розлад фази швидкого сну.
І я у своїх стендапах стільки про нього говорю,
що коли йдете вчитися на лікаря й вивчаєте розлади сну
на курсі ментальних розладів,
то прикладом поведінкового розладу швидкого сну
є я.
Мій тато лікар.
Він хотів, щоб я пішов у медичний, а я не пішов.
Проте я там.
Я по суті викладаю.
Кілька років тому я ходив до лікаря-сонолога.
І згадав йому про це: «Я приклад поведінкового розладу швидкого сну».
Він у відповідь: «Це недобре».
Питаю: «Тобто?
Нам вдалося».
Він каже: «Проблема в тому, що я не зовсім певен,
що у вас саме це».
Кажу: «Треба буде написати масове повідомлення,
тому що багато людей ходять по цій землі,
думаючи, що в них хвороба Майка Бірбільї,
а в Майка Бірбільї її, може, і нема».
Уявляєте, якби Лу Геріг
сказав: «Узагалі-то я почуваюся добре.
Гадаю, я знову гратиму в бейсбол».
Люди були б розлючені.
Саме так. Я щойно порівняв себе з Лу Герігом.
Я згадав про сомнамбулізм,
бо 20 років тому мені поставили цей діагноз
й призначили клонопін.
Нещодавно я був у нової лікарки, вона поглянула на мої записи
й питає: «Ви 20 років приймаєте клонопін?»
Кажу: «Так». А вона: «Гаразд».
Я був…
Це не те, що хочеться почути, коли йдеш до лікаря.
Кажу: «Є занепокоєння?»
Каже: «Ви знаєте про побічні ефекти?»
Кажу: «Не знаю».
Вона каже: «Депресія, утрата пам'яті, погана моторика…»
Я відповів: «Я думав, що це просто мій характер».
Це…
Це дивний момент у житті,
коли усвідомлюєш, що твій характер — це побічні ефекти.
Бо тоді я починаю ніяковіти через усі свої щоденні справи.
Щовечора перед сном
я приймаю свою дозу — півтора міліграма клонопіну,
і мені доводиться розбивати таблетку точно навпіл, так.
Знаєте, кому не слід виконувати такі точні завдання?
Людині з поганою моторикою.
Бо я неминуче ламаю її навпіл,
і на умивальнику з'являється купа пилу клонопіну.
І тоді в мене депресія
і я плачу прямо
в пил,
і сльози зливаються, щоб сформувати сорбет клонопіну.
Тоді я злизую…
як на мене, десь пів міліграма…
Але це точно не пів міліграма.
То як пояснити це своїй доньці?
Це хороше життя. Це хороші штукенції.
Є стільки всього, що, здається, я не можу пояснити своїй доньці.
Їй дев'ять років, і стає все важче,
бо коли вони менші, це неважливо.
Вони як жива торбинка з рисом.
Лиш стеж, аби залишалися живими.
А навіть коли вони вже починають ходити,
завдання нескладні.
«Що це?» «Це яйце. Я геній».
Але…
Моя дружина теж не дуже знається.
Вона поетеса. Я комік.
Разом ми скульптор.
Ми багато чого не знаємо.
От ми прочитали сотні книжок про листя.
І не можемо
до ладу пояснити, що таке листя.
І…
Десь рік тому я якось чітко це усвідомив,
бо мені подзвонила мама
й каже: «Тату цього тижня було зле,
і я вмовляла його піти до лікаря, але він не пішов.
А вчора він упав у ванну,
я подзвонила на 911,
швидка відвезла його до реанімації, і виявилося, що в нього був інсульт».
Я поклав телефон.
Я був сам у своїй спальні,
Іду до шафи, складаю щось там
і починаю плакати на самоті.
Моя донька Уна зайшла й питає: «Тату, що сталося?»
Я відповів: «У дідуся стався інсульт».
А вона: «Тату,
що таке інсульт?»
І тоді я зрозумів…
що я не можу пояснити, що таке інсульт.
Я спробував.
Ну…
Я знаю основне.
Я сказав їй: «Це пошкодження мозку й крововилив у мозок».
Після цього в мене з'явилося багато вільних асоціацій.
Я подумав собі: «От мозок кровоточить,
а я не знаю, де була кров,
але я думаю, що вона була в судинах,
а їх же дуже багато там.
Але тепер вона повсюди.
Я собі так думаю. І…
Певним чином, усе тіло наповнене кров'ю.
По всьому тілу протікає багато літрів крові.
У певному сенсі ми завжди спливаємо кров'ю.
Спитай про це в мами.
Чи в дідуся».
Але не цього тижня, добре? І…
Уна запитала: «З дідусем Віном усе буде добре?»
Я відповів: «Не знаю. Я поїду ввечері додому».
Того вечора я поїхав у Провіденс, Род-Айленд,
до лікарні.
Підіймаюся ліфтом на восьмий поверх
в інсультне відділення. І бачу свого тата або лише його тінь.
Він не може рухати половиною тіла й не може говорити.
Заходить невропатолог і каже: «Вінсе!
Будемо робити спинномозкову пункцію».
Мій тато до виходу на пенсію був неврологом.
З огляду на свій стан
він запропонував певний тип спинномозкової пункції.
Каже: «Керовану спинномозкову пункцію».
Це вражає.
Але й гарний приклад того, як мій тато тримає все під контролем.
Я…
Я спостерігаю, як напівмертвий невролог
каже живому невропатологу,
як робити свою роботу.
Це наступний
рівень менсплейнінгу.
Це вже мертвецький менсплейнінг.
Якщо ви
не знаєте терміну «менсплейнінг»,
то це коли чоловік пояснює жінці те, що вона сама може зрозуміти краще,
ніж сам чоловік.
«Я не поясню тобі цього. Просто передаю суть».
Передаю суть «по-чоловічому»…
Було жахливо бачити мого тата в такому стані,
бо коли я був малим,
я завжди вважав свого батька неймовірним.
Він був для мене майже міфологічним створінням.
У певному сенсі я хотів бути своїм батьком,
бо він стільки всього знав.
Він був лікарем,
а на дозвіллі отримав диплом юриста.
Ага.
Ось наскільки він не хотів бути батьком.
Він міркував…
Він міркував: «Що я б міг робити в ці періоди часу
замість виховувати дитину?»
Чесно кажучи, ми не були гарними дітьми. Ми завжди хотіли мати тата,
а він хотів ще одну середню освіту.
Наші цілі розходилися.
Я ніколи не бачив цього боку у свого тата.
Іноді в дитинстві до мене підходили незнайомці.
І казали: «Твій тато — прекрасний лікар».
Я відповідав: «Ага».
У Вустері, Массачусетс, усі так говорять.
«Твій тато — прекрасний лікар».
«Добре, але він не мій тато».
А ні, він мій тато. Це було по Фрейду.
Не знаю, чи потрапить це на «Нетфлікс».
Це шоу про мого тата. «Він не мій тато».
Він сказав, що це не його тато. А перед тим що?
Чи це перетвориться на фінал із "Китайського кварталу"?»
Він не був моїм…
Він не був моїм лікарем.
Недавно я вів Уну зі школи, і тут хтось підходить
і каже: «Я обожнюю ваші стендапи». «Дякую».
А тоді каже до Уни: «Твій тато — чудовий комік».
Уна каже: «Ага».
Я подумав: «Я знаю, про що ти».
Ми пройшли кілька кварталів.
Питаю: «Уно, що ти думаєш, коли тобі це кажуть?»
Вона відповідає: «Що я марную свій час». Я такий…
Це найгірше, що хтось коли-небудь мені казав.
І це я знаю Білла Берра.
Я дуже рідко бачив свого тата в ролі лікаря.
Я пам'ятаю, як один раз грав у дитинстві у футбол.
Я був воротарем. Одного разу я кинувся головою вперед за м'ячем,
схопив його, але тоді гравець з іншої команди
влупив мене по голові…
Так.
З тією силою, яка була розрахована для м'яча.
Решта історії мені невідома,
але мені сказали, що я підстрибнув і сказав: «Я в нормі».
Мені повірили на слово й залишили мене на полі.
А через 15 хвилин я просто вийшов собі з поля
на інше поле.
Мої товариші по команді підбігли й питають: «Майку, усе нормально?»
А я відповів їм, цитую: «Що ми взагалі тут робимо?»
Мій тато вибіг на поле, забрав мене,
відвів убік, а тоді відвіз додому
й поставив мені всі питання, які лікарі ставлять пацієнтам.
«Яке в тебе прізвище? Які предмети в тебе є в школі?»
Я подумав: «Ось цим займається мій тато».
А ще раз
тема сплила,
коли я ходив до початкової школи Святої Марії
в Шрусбері, штат Массачусетс. Щоп'ятниці в нас був науковий клуб.
Це ніби мафіозне прикриття для католицької школи.
«Ми віримо, що Ісус перетворив воду на вино,
а ще існували динозаври». От. І…
Щоп'ятниці інша мама або тато пояснюють, який стосунок
має наука до їхньої роботи.
Якось мав виступати мій тато.
Я страшенно нервував. Я думав: «Що він говоритиме?
Він же нічого не знає про науку».
А він увійшов зі своїми медичними інструментами,
виймав їх одним за одним і пояснював функцію кожного.
Він узяв тривимірну модель мозку,
пояснив півкулі мозку.
Купа дітей підійшли до мене опісля
з вигуками: «Твій тато шалено розумний.
У тебе найрозумніший тато».
Я відповів: «Так,
у мене найрозумніший тато.
Але чому він раніше мені всього цього не пояснив?»
Бо я цього не бачив.
Я лиш бачу, що тато повертався додому з роботи о восьмій вечора,
сідав у кутку у вітальні, читав воєнний роман
і морщив лоба.
І час від часу його немов муха якась кусала
через якусь дрібницю.
Він горлав: «Де мої ключі, чорт забирай?» От.
Я горлав: «Треба знайти татові ключі!»
Я все життя ці ключі шукав.
Стрибнув у вікно, щоб знайти ключі.
Моєму татові не сподобається цей жарт.
Ми шукали ключі, а мама просто молилася.
Казала: «Я помолюся святому Антонію».
Мені було сім. Я думав: «Навряд це спрацює».
«Нам потрібна конкретніша тактика, аби знайти ключі».
Якщо ви не знаєте християнського святого Антонія, то він пошуковець.
Для святого це невигідна умова. Це…
Бо стати святим стати важко. Треба здійснити три дива,
І ці дива мають перевірити, розумієте?
Там купа нечистих грошей.
Купа «Так, я бачив це диво».
А тоді канонізують, якщо пощастить.
Швидше за все дізнаєтеся про це за п'ять хвилин до смерті.
Вони такі: «Чудові новини! Ви святий!»
А ви такі…
«Останнє, маєте шукати людям ключі».
Ви кричите: «Ні!» І відкидаєте ласти.
У березні я був із татом у лікарні, і це жахливо.
Якщо ви були з кимось, хто переніс інсульт,
то це найгірше, що можна собі уявити.
Але якщо говорити абсолютно чесно,
то це його заспокоїло.
Слухайте далі. Більшість жартів — для вас,
але деякі з них — для мене.
Це механізм боротьби.
Сподіваюся, для вас теж.
Переважно — і це жахливо —
я собі думаю: «Де був інсульт, коли мені було п'ять років?»
Розумієте?
Коли я був малим, він горлав: «Де мої довбані ключі?!»
Тепер він каже: «Ключі». І я такий…
Не перечитиму, що мені подобається друге.
Це якось
трішки ввічливіше.
Слухайте. Це мій тато.
Мені можна.
Якби це був ваш тато, було б дивно, правда?
Якби я сказав: «Тато цього хлопця горлає: "Ключі!"»
Ви б сказали: «Майк перетнув межу».
Найзбоченіший образливий комік усіх часів.
«Рознос хворих батьків глядачів Майка Бірбільї!»
Й от я з татом в лікарні у березні,
і він навіть не може ворушити лицем,
а єдиний спосіб розуміти його —
завдяки його очам.
У його очах
було видно
страх.
Як пояснити це своїй доньці?
Це не хороше життя.
Через кілька днів я поїхав додому
й тих вихідних зводив свою дочку на день народження однієї з її подруг.
На рік я ходжу на 200–300 дитячих днів народження.
Це значна частина мого життя. Я…
У моєї дочки шестеро друзів. Торік я був на 235 дитячих днях народження.
Індустрія святкування днів народження повністю вийшла з-під контролю.
Це найменш улюблена частина мого життя. От чесно…
Мені це не подобається, бо мені не подобаються друзі моєї дочки.
Мені можна це казати?
Гадки не маю.
Я люблю свою доньку понад усе на світі.
Мені не подобаються її друзі. Не знаю…
Не знаю, чи багато часу ви провели з дев'ятирічними дітьми,
що не є вашими родичами.
Це нестерпна зграя.
Коли я з її друзями, я такий:
«Тепер я геть не розумію педофілії».
Зрозумійте мене зараз, бо я буду продиратися крізь це мінне поле.
Ви такі: «Ми й на інсульті тебе не розуміли».
Очевидно, я згадую найогидніші злочини,
але коли я з її друзями, то кажу: «Гадки не маю,
зовсім не тямлю».
Хто б витрачав хоч якийсь час
із цими людьми?
Вони ж найгірші й найдурніші.
Слухайте далі. У мене є приклади.
Тож…
Наведу приклад. Їдемо ми на день народження —
я, Дженні,
моя дружина Дженні, наша дочка Уна,
а ще один із її друзів і тато цієї подруги.
Тати — невдахи.
Може, спершу поговоримо про татів?
Не про мене, про інших татів. Вони геть не схожі на мене.
Тобто…
Вони мляві, як слимаки,
недавно стали заїкатися й вриваються в кімнату:
«Якщо хтось запитає, скажіть, що я шукав вівсяне молоко».
Розумієте, про що я?
Тати завжди відчайдушно шукають алібі
за проступок, який мені невідомий…
Й от ми з одним із його батьків. Робом.
Це один із наших хороших друзів. Ми з Дженні звемо його Роб Броколі, і…
Дякую, що засміялися.
Для нас це дуже смішно. Броколі ні разу не сміявся.
Ми звали його так уже сотні разів,
що, на мою думку, технічно є цькуванням.
Отже, їхав я,
Дженні, Уна, Броколі
й син Броколі Стріла, це ім'я.
Ми живемо в Брукліні.
Це не єдиний Стріла, якого ми знаємо.
Ми знаємо цілий сагайдак Стріл.
Ми знаємо
й багацько Луків. Тобто…
Їдемо ми на день народження,
Зупиняємося в пекарні, і стається те, чого я терпіти не можу в 9-річних.
Стріла каже батькові: «Тату, я не хочу чіабати з розмалином.
Я хочу звицайної чіабати».
Я хотів сказати цій дитині: «Слухай, Стріло.
Тебе ще всіляка чіабата в житті чекає.
Якщо хочеш лишатися вірним собі, тримайся за "звицайну"».
Нам дали чіабату, й от ми їдемо з пекарні
до місця під назвою «Урбан Ейр».
Що, якщо ви не… Так, якщо ви не знаєте цих місць…
Це як фабрика святкування днів народження.
Це наче склад
із батутами, морозивом
і палицями з шоу «Американські гладіатори»,
якими діти можуть лупцюватися.
Як тільки ви заходите,
потрібно підписати купу форм,
бо вони знають, що ваша дитина скоро постраждає.
І…
Вони дають чіткі деталі.
«Ваша донька скоро застрягне під іржавим батутом».
«Майк Бірбілья».
«Може так стрибнути, що голова буде в балках».
«Майк Бірбілья».
«Її може знудити на іржавий батут.
Слід буде прибрати з власною шваброю й відром,
які можна купити в "Урбан Ейр"».
«Майк Бірбілья».
Поки ви заповнюєте ці форми,
гучномовець реве:
«День народження Анджеліни в кімнаті 571.
День народження Джошуа в кімнаті 1310».
Це як сьоме коло пекла, а я лиш хочу додому.
На щастя, наша дочка майже одразу травмувалася,
і я сказав…
Я кажу «на щастя» не тому, що комусь цього бажаю,
тим паче власній дитині,
але якщо це має статися, хай станеться швидше,
щоб уникнути ажіотажу в «Урбан Ейрі».
Тож
я везу Дженні й Уну з «Урбан Ейру» у відділення швидкої допомоги.
Їм хоч автобус там запускай.
Там було багацько знайомих облич.
Я не певен, що пункти невідкладної допомоги взагалі мають існувати.
Я не знаю, чим вони там займаються.
Думаю, їх створили, бо в когось стався панічний напад,
і він верещав: «Мені потрібна допомога!»
Хтось спитав: «Коли?»
«Невідкладно!»
Хтось із добрих намірів гукнув: «У мене є порожня будівля,
ми можемо намалювати збоку слова "Невідкладна допомога",
і я відкрию на своєму ноутбуці WebMD.com».
Оце й уся їхня суть, хіба ні?
Невідкладна допомога — це «Урбан Ейр» у медицині.
Один місяць на рік це крамниця на Хелловін.
Гадаю, це вже засторога.
Заходимо. Нерви здають.
Кажемо: «Наша донька пошкодила ногу на батуті».
Вони такі: «Їй треба звернутися до лікаря».
Відповідаємо: «Саме тому ми й прийшли сюди».
А вони: «Ні, ми не знаємо жодних лікарів».
І вони послали нас до дитячої ортопедки.
Та одразу сказала: «Уні треба зробити рентген».
Уна дивиться на мене й питає: «Тату, що таке рентген?»
Я спробував. Кажу: «Ну,
заходиш у такий механізм, і там створюються промені.
Ці промені проходять крізь шкіру,
роздивляються там
по кістках.
А потім вони повертаються,
і мені не відомо, як вони знатимуть, як повернутися,
але я схрестив пальці.
А тоді ми наймемо художника,
і художник намалює кістки так,
як сказали промені.
І все це відбувається в отій кімнаті.
Ми з мамою будемо тут.
Нам заборонено бути близько до того, що має статися.
Це…
надто небезпечно.
Я…
З тобою там будуть спеціалісти.
Вони будуть вдягнені в бронежилети.
Тебе в нього не вдягнуть. Не думай дуже про це.
І…
Усе, хлопці, до роботи».
Вона переживала,
і не дарма, бо через кілька хвилин вийшла лікарка
й сказала: «Уна зламала одну з кісток на нозі,
і ми накладемо їй гіпс».
Гіпс був накладений десь два місяці.
Коли дочка ламає ногу,
насправді це у всієї сім'ї ламається колективна нога,
бо слід придумати багато занять, де не треба ніг.
«Може, посидимо на дивані або покипимо від злості?»
І…
Уна злилася на Стрілу, бо він стрибнув перед нею на батуті,
а я злився на «Урбан Ейр».
На піку гніву я хотів подати на них у суд.
А потім я згадав всі папери, які ми підписали
і в яких було прямо сказано, що ми ніколи не будемо позиватися.
Але у формах не згадувалося, чи можу я обговорювати «Урбан Ейр»
у контексті стендапу.
Тому,
якби я з'явився сьогодні в театрі «Бікон»
і заявив: «Урбан Ейр» не має існувати як компанія,
то ви б знали, що це жарт.
Я не ставлюся так до «Урбан Ейр».
Я вважаю, що це фантастична компанія, яка травмує дітей 365 днів на рік.
Це комедійна гіпербола.
Якби я сьогодні заявив:
«Не зброя вбиває людей, а "Урбан Ейр"»,
то ви б знали,
це ідеальний приклад сатири, ваша честь, і…
Але «Урбан Ейр» і ситуація в пункті невідкладної допомоги
показали мені,
як мало речей я можу пояснити своїй дочці.
Я не можу пояснити про інсульти, рентген або наркотики.
Усе частіше нам треба пояснювати секс — у щоразу молодшому віці —
тому що всі пристрої у ваших кишенях мають доступ до порно.
Потрібно також треба пояснювати порно,
і тут я можу пояснити основні пункти,
але я не дуже знаю жанри.
Навіть найпростіші жанри, як-от домашнє порно, яке мене бентежить.
Після сексу я можу лише думати: «Принаймні цього ніхто не бачив».
Я ніколи не питаю: «Як це ми не знімали?
Гаразд, заново.
Це займе 40 хвилин».
Мені змалку не говорили про секс.
Коли мені було 12, у мене були тверді соски,
що, наскільки я знаю, не є сексом.
У мене були тверді соски, і…
Це інколи буває при статевому дозріванні.
Кажу «інколи», бо коли я відважився
поділитися цим зі співкімнатником з коледжу,
він сміявся цілих п'ять хвилин.
Насміявшись, він сказав мені, цитую:
«Думаю, це лише в тебе таке».
Коли мені було 12, у мене були тверді соски,
а оскільки я завжди був іпохондриком,
то я подумав, що це рак.
Якщо ви знаєте іпохондриків, то вам відомо, що я не перебільшую.
Я не припускав, що це рак.
Я думав: «У мене рак.
Які наступні кроки?»
Невідкладної допомоги не було.
І я не знав жодного лікаря.
Окрім свого тата.
Отож
одного вечора я зайшов у вітальню,
а він читав там свій воєнний роман.
Кажу: «Привіт, тату,
я думаю, у мене може бути рак».
А він: «Чому ти так думаєш?»
Кажу: «У мене жорсткі соски».
Він відказав: «Це не симптом».
Я сказав: «Подивися сам» і зняв футболку.
Батько встав, підійшов до мене…
й торкнувся моїх твердих-твердих сосків.
Це було класно.
Слухайте.
Я не з тієї сім'ї, де прийняти робити фізичні прояви ніжності.
Ми не кажемо, що любимо одне одного. Не обіймаємося.
Коли тато пестив мої тверді-тверді соски,
я чітко пам'ятаю, що думав: «Це ще не "Я люблю тебе",
але вже непогано».
А тоді мій батько, доктор Вінс Бірбілья,
дав мені найкоротший медичний діагноз, який у мене коли-небудь був до цього дня.
Він каже: «Ні».
І це був кінець розмови.
За все моє життя це було щось найближче до розмови про секс.
Ми не проявляли фізичної ніжності.
Ні тоді, ні зараз.
Пам'ятаю, коли мені було десь п'ять,
у мене був гіпотонус, тобто небезпечне зневоднення.
Це мені мама розповіла.
Я знепритомнів, вона підняла мене, поклала в машину
й відвезла в реанімацію.
Вона була медсестрою, тож пояснила: «У мого сина гіпотонус.
Йому треба крапельниці».
а їй кажуть: «Вам треба заповнити ці бланки.
Вона стала маніакально заповнювати страхові бланки.
А мій тато ж працював у цій лікарні.
Він увійшов, оцінив ситуацію
й загорлав «Дайте цій дитині крапельницю!»
І вони це зробили.
Це дивне підтвердження дисфункціонального характеру мого тата,
адже це спрацювало.
Я не пам'ятаю всього цього.
Мама все розповідала.
Але я пам'ятаю, що мене госпіталізували
на чотири дні.
Й одного дня прийшов мій тато, у палаті були лише я й він.
Він приніс мені іграшку Цікавого Джорджа.
Він був десь отакий. Я провів із ним усе своє дитинство.
Він потирав мені плече
десь 15 хвилин.
Це був дуже легенький порух,
і я досі його пам'ятаю.
Ми з Дженні — цілковита протилежність нашій дочці.
Ми передаємо куті меду.
Наскільки саме «передаємо» ми дізнаємося, коли вона стане дорослою.
Ми кажемо: «Я люблю тебе», обіймаємо її, тиснемо її.
На її балетному концерті кілька років тому
ми сиділи серед глядачів і просто ридали.
Ну бо це не її, розумієте?
І…
Ми працюємо в мистецтві. У нас є чуття.
Є багато перших ознак, і…
Ми ридали, бо витратили на її уроки тисячі доларів,
сотні годин було витрачено на походи на репетиції,
а вона не стане професіоналом. Цього не станеться.
Ні, ми плакали зі слушних причин.
Опісля я підбіг до неї, стиснув її в обіймах і вигукнув:
«Уно, ти була просто фантастична!»
А вона відказала: «Тату, ти б сказав, що я була фантастичною,
навіть якби я не була фантастичною».
Розумію.
Я мусив сказати їй і сказав: «Це щира правда.
Логіка дається тобі значно краще, ніж балет».
Ну,
останнє я упустив.
Я прибережу це до 15-ліття, коли вона скаже, що я ніщо.
Тоді я відкажу їй: «У мене теж були відверті думки про тебе,
коли тобі було сім, які я стримав із поваги,
але я поділився ними з групою незнайомців у театрі "Бікон" у Нью-Йорку».
Ми дуже емоційні, але ми стримуємо деякі речі.
Я стримую гнів.
Я відчуваю гнів і стримую його,
бо коли я був малим, мій тато злився,
і я думав: «Я ніколи так не робитиму».
Бо діти багато чого не знають,
але все вони поглинають.
Якщо ти егоїст, то твої діти знають, що ти егоїст.
Якщо ти добрий, вони знають, що ти добрий.
Кілька місяців тому
Уна помітила, що коли я прокинувся, Дженні приготувала мені млинець.
Ви правильно почули. Лише один.
Вона приготувала млинець,
і я сказав: «Дякую за млинець».
Бо їй дуже добре відомо, як у мене зі здоров'ям,
і вона знала, що правильна кількість млинців для мене —
це млинець.
Я хотів зробити їй щось приємне, бо моя мова любові — це ведення рахунку.
Якщо плескаєте, у вас така ж мова любові.
Якщо не плескаєте, то й у вас теж,
але ви програєте.
Ви не знали, що тут триває гра.
Торік Дженні сказала мені: «Іноді здається, наче ти ведеш рахунок».
Я сказав: «Так».
Я не соромлюся цього.
«Ну а як ти думаєш, навіщо на кухні ця дошка на маркери?»
Я в цьому дуже прямолінійний. На жаль.
Дженні каже, що я постійно коментую наш шлюб,
хоч ніхто про це й не просив.
Я можу мити посуд у раковині й казати: «Я мию посуд,
тоді візьму морозиво для твоїх батьків,
а потім приберу волосся з каналізації в душі».
Вона каже мені: «Не треба про це говорити».
Можеш зробити це, а далі вже є, як є.
Не потрібно про це говорити.
Бо я теж багато всякого роблю.
І не говорю про це. Просто роблю, і по справі».
І я сказав:
«За це я додам тобі на дошці п'ять балів.
Ти досі на три бали програєш. Неважливо».
Я не пишаюся цим рахунком. Хтозна, звідки він й узявся.
Може, я навчився цього в батьків.
Я не знаю, як бути одруженим.
Мене ніхто не вчив бути одруженим.
Я кожнісінького дня імпровізую.
Мій шлюб геть не схожий на шлюб моїх батьків.
Вони постійно через усе сперечалися,
і ми з Дженні теж сперечаємося, але по-іншому,
бо Дженні інтроверт.
А сперечатися з інтровертом — це вчитуватися в тишу
й вирішувати, котрій із тиш краще б заговорити словами.
Одного дня ми йшли забирати Уну, і Дженні мовчала.
«Що таке?» Каже: «Нічого». Але це не було нічого.
Це було одне з тих роздоріж, коли я думаю:
«Чекайте. Мені копати глибше
чи краще не чіпати теми?»
Хтось знає?
Я одружений 16 років і гадки не маю.
Є хтось…
Хто є вже давно одружений? Вигукніть, скільки років.
Скільки років ви одружені?
Тридцять п'ять.
Тридцять п'ять років. Хтось понад 35 років?
-Сорок. -Сорок. А ви?
П'ятдесят сім.
Це багато. Це…
По-перше, як вас звати?
Енн?
-А як звати вашого чоловіка? -Джен.
Вашого чоловіка звати Джен?
А вас звати Енн?
Гаразд. І…
Я все правильно розумію? Енн і Джен?
Ви справжні люди?
Ви…
Енн і Джен у шлюбі вже 57 років.
До речі, мої батьки у шлюбі 60 років.
Ага. Задовго, правда?
Тобто…
Коли мені було за двадцять, я сказав мамі те,
що тримав у собі роками.
Кажу: «Мамо, якби ти захотіла розлучитися з татом,
ми не будемо проти».
Я думав, що вона скаже: «Дякую». Розумієте?
А вона сказала те, що я ніколи не забуду.
Вона відповіла: «Майкле,
чийсь шлюб неможливо зрозуміти».
Думаєте, це правда, Енн?
Джене, думаєте, це правда?
Енн і Джене…
Чи «Джене й Енн»?
Енн і Джене…
серед цих глядачів ви Роб Броколі.
Це страшенно смішно.
Ви, мабуть, не думаєте.
Це ваше щоденне життя.
Енн, я хочу порадитися.
Якби ви були в такій ситуації й запитали Джена:
«Про що ти думаєш?», а він сказав би: «Нічого».
ви б копали глибше
чи не чіпали б теми?
-Копала б. -Копала б.
Енн каже, що копала б.
Джене,
а ви б копали глибше
чи не чіпали б теми?
Не чіпав би.
Ось чому в них усе виходить, пані й панове.
Ось чому історія Енн і Джена має щасливий кінець.
Тому що
вони — олія й оцет, які створюють успішний шлюбний салат.
Я підтримую вас, Енн.
Так. Я копаю глибше.
Я гадаю, що краще знати більше, ніж менше.
Я спитав Дженні: «Про що ти думаєш?»
«Ні про що». Вона наростила напругу.
Тоді я підловив її зміною теми.
Питаю: «Де ти тепер була?»
Вона каже: «Я була вдома, дивилася новини,
і мені стало сумно через війну».
Я спитав: «Ти вважаєш, що це моя вина?»
І…
Я з католицької сім'ї.
Я готовий, що все може бути моєю провиною.
Гадаю, можливо, що я стільки мастурбував,
що це спричинило війну на Близькому Сході.
Може, я мрійник,
але я впевнений, що ця пісня саме про це.
Моєму татові цей жарт не сподобається. Я…
Тато не любить моїх жартів,
але йому особливо не подобається, коли вони грубі,
а також особисті.
Йому би не сподобався
п'ятихвилинний розділ про тверді соски.
І він не любить політичних жартів.
Коли мені було за двадцять, Я розповів політичний анекдот,
і зрештою в нас розгорілася дискусія через політику.
Вона була напруженою.
Я навідався до нього в гості,
і ми пішли гуляти
на лісистій стежці за його будинком
і що далі ми йшли,
то більше наростала напруга.
До тієї миті, коли він став говорити про мене погані речі,
а я почав говорити погані речі про нього.
Я повернувся до машини й сказав: «Бувай, тату».
А він навіть не попрощався.
Він промовив: «Що ж,
ти пішов іншим шляхом».
І все.
І я поїхав додому,
почуваючись геть розгубленим.
Я все життя думав, що хочу бути немов мій батько.
А в певний момент я вирішив, що хочу, аби він був мною.
Але з мамою такого не було. Ми з мамою близькі,
ще відколи я був малим.
Бо вона дуже релігійна. У дитинстві я був дуже релігійним,
бо діти люблять магію.
І я…
Я любив ходити до церкви, бо священник так багато сміявся
через такі дрібні речі!
Він жартував: «Матвій, Марко, Лука й Іванко».
Люди гукали: «Отець Патрік такий веселий!»
Я казав: «Він не веселий.
Немає жодних жартів із фіналом. Лише якісь постановки».
І…
Я думав: «Пустіть мене туди.
Дайте мені мікрофон.
Дайте мені проповідницю.
Я б там усе забабахав.
Я б там їх розіпнув!
Я б там розіпнув у позитивному значенні».
Змалку я хотів бути священником.
А потім я був вівтарником, і відповідь — ні, не було такого.
Мабуть, бо вони знали, що я балакучий.
У мене це на лиці написано.
Я був кепським вівтарником. А якщо погано служиш у храмі,
то й погано служиш у ліжку.
Ні, я знаю.
Для декого це вже занадто.
Але те, що робили священники у 80-х — ось що було занадто.
Гадаю, мій жарт про це далеко не такий поганий.
Гадаю, ми не повинні оминати цієї теми.
Я з дуже католицької сім'ї.
Навіть важко описати моїм теперішнім друзям,
як релігія в'їлася в моє дитинство, що й тепер час від часу спливає.
От ми з Дженні нещодавно їхали «Убером»,
і раптом у моїй голові промайнув гімн.
Усі його слова.
Це був оцей гімн:
Не забувай
Ісус Христос
Помер за нас
І воскрес із мертвих
Усі ці слова вилися в моїй голові
дорогою до аптеки.
Від цієї релігії вже не вилікувати.
Це вічні хімікати релігій.
Я поглянув на Дженні в «Убері» й сказав їй:
«Мені спав на думку цей гімн».
І тоді я заспівав їй його, як оце заспівав вам.
Але вона не сміялася.
У неї було кам'яне обличчя.
Я сказав: «Але це ж смішно, правда?» І заспівав ще голосніше.
У неї й далі було дуже серйозне лице.
А тоді вона написала мені
за кілька сантиметрів від мене.
І я подумав: «Ой-ой».
Дивлюся на телефон,
а там Дженні мені пише:
«У водія на панелі приладів є вервиця».
Я імпровізатор.
Тому я пояснив: «Я згадав цей гімн,
адже він дуже важливий для мене,
і я хотів би навчити тебе його.
Повторюй за мною».
Не забувай
Змалку в мене була вервиця.
Мені її у вісім років подарувала бабуся на перше Причастя.
Якщо ви не знаєте, що таке вервиця, то це як рахівниця для католиків.
Щоб рахувати свої молитви, розумієте?
Якщо не знаєте, що таке рахівниця, це як калькулятор.
Як католицький калькулятор.
Бабуся подарувала її мені,
і я щовечора перед сном молився на ній.
Я проказував «Богородице Діво», «Отче наш» і «Слава…».
І все моє дитинство, моя свідомість —
це був я
й Бог.
А в певний момент
лишився лише я.
У травні
ми з мамою відвідуємо тата в лікарні,
і вона молиться, а я — ні.
Але я ніби в танцпідтримці, знаєте? Я такий…
Отак.
Я підтакую й розвиваю ситуацію.
Але вона молиться, бо татові стало гірше.
Окрім того, що він не може рухатися, у нього закорковування шлунку,
ще й така сильне,
що йому довелося вставити в горло назогастральний зонд,
щоб відсмоктати рідину й газ.
У нього була агонія.
У нього десь на 13 сантиметрів роздувся живіт.
І він каже мені:
«Майкле, я помираю».
І я відповів: «Тату, я так не думаю».
Але я насправді не знав.
Наступного ранку мені подзвонив
Джим Геффіган, комік,
якого я знаю багато років, але в нього був геть інший тон.
Він каже: «Привіт, тут Папа Франциск
хоче зустрітися з групою коміків,
й схоже на те, що ми з тобою в їхньому списку.
Я не знаю,
певно, піду».
Я був здивований. Кажу:
«Чи знає Папа, що якщо він запросить коміків,
то вони, мабуть, згадають на сцені про це?»
Джим відповів:
«Мабуть, знає.
Але, може, не дуже там жартуй про розбещення».
Я подумав: «Жартуватимуть — пожартую і я».
Католицька церкво, ти — передусім.
Не плескайте, бо це тоді схоже на мітинг. Я…
Спочатку я хотів сказати «ні»,
тому що роками
мої батьки заохочували нас із Дженні водити Уну до церкви,
але ми не пішли.
Не через щось антирелігійне,
але якби десь був такий послужний список…
Якби в Брукліні був якийсь супермаркет,
де сталася серія розбещень,
ми б більше не ходили туди на покупки.
Навіть якби казали: «Це стається лиш інколи».
Я б сказав: «Гадаю, це моя межа. Мій ліміт — це "інколи"».
Тож я хотів сказати «ні».
А потім, коли я того дня був із татом у лікарні,
я розповів: «Тату, мене запросили на зустріч із Папою».
І він загорівся,
як дідусь Джо з «Чарлі й шоколадна фабрика».
Тоді я зрозумів, що я поїду у Ватикан і зустрінуся з Папою.
У червні я купив квиток на літак для мене, Дженні й Уни,
і ми прилетіли до Риму.
Ми гуляли Ватиканом, і це було напрочуд емоційно,
адже це приголомшливе місце, звісно.
І я пояснював це Уні.
Кажу: «Це релігія, у якій мене виховували.
Бабуся Ем-Джей вірить у багато що із цього,
і я вірю в дещо.
Багато картин було вкрадено,
і я вважаю, що твори мистецтва не слід красти,
але якщо крадеш, не віддавай».
Гадаю, це урок для нас від Ватикану. Якщо крадеш, кради масштабно.
І не віддавай.
А тоді Уна поставила мені запитання, яке мене здивувало.
Вона каже: «Тату,
хто такий Ісус?»
Я подумав:
«Це величезна прогалина в освіті моєї дочки».
Бо вона багато чого знає.
Вона знає грецьких богів, римських,
єгипетських, скандинавських…
Я чомусь надто швидко пробігся по Ісусі.
Тому почав експрес-курс.
Мовляв: «Був один чоловік, який 2000 років тому
ходив собі й був Богом,
але він також був сином Бога, і в нього була секта…
Це була секта з добрими намірами.
Що навіть не є суперечливим.
Якби Ісус був тут зі мною в театрі «Бікон»,
то сказав би: «Так, секта. Нас було 12.
Сімдесят максимум».
Знаєш, його б найбільше спантеличило те, що трапилося з християнством.
Він би вигукнув: «Це геть не те, чого я прагнув.
Я щось середнє між Девідом Блейном і продовольчим банком╗.
Це була секта з добрими намірами, і я навіть не ображаю сект.
Ну, трохи ображаю…
Ні, я не…
Я не підтримую сект,
проте ми з Дженні підсіли
на документальні фільми про секти.
Особливо перший епізод,
бо там завжди про спільні обіди й райдшеринг.
Ми завжди такі: «А це навіть непогано».
Шукаємо на гугл-мапах, мовляв: «Де цей їхній осередок?»
Друга серія вже похмура.
«Тоді нам довелося кохатися з Лідером».
І я завжди думаю: «Як часто?» Розумієте, про що я?
«Вас 100. Як часто ви буваєте на ротації?
Раз на місяць? Ви знаєте, скільки всього я роблю
раз на три місяці такого, що гірше за секс із Лідером?
Запишіть це в календар».
Гадаю, це ключ для будь-якого успішного шлюбу.
Треба записувати в календар.
Іноді я займатимуся сексом із Лідером. Іноді Дженні.
Іноді я займатимуся сексом із Дженні й зватиму її Лідером.
Думаю, ми це зарахуємо.
Треба слідкувати за тоном, коли я говорю про секти,
тому що…
нещодавно хтось із моїх глядачів написав мені на емейл:
«Мені дуже сподобалося ваше шоу, але я хочу розказати,
що якщо вступите в секту,
Дженні матиме кохатися з Лідером частіше,
ніж ви матимете з ним кохатися».
Мене накрила журба,
бо я міркував собі: «Наскільки погано я передаю свій гумор,
якщо хтось виходить після мого шоу
й думає, що А: я можу приєднатися до секти,
і Б:
що якщо я приєднаюся до секти, то я не знаю,
що Дженні матиме кохатися з Лідером частіше,
ніж я матиму з ним кохатися.
Тож я хочу зараз скористатися моментом
й зазначити,
що дещо сьогодні — це жарти.
Так от, я був у Римі зі своєю сім'єю, і…
Це цікаво. Скрізь у Римі, куди не підеш,
стоять чудові каплиці й статуї Ісуса,
ікони Ісуса,
що я навіть запитав нашого гіда:
«Він бував тут?
Я знаю, що ні. Я ходив до католицької школи,
але, як на мене, ви постаралися, аби так здавалося».
Певним чином, Рим винен у першому випадку
культурного присвоєння. Правда?
Бо Ісус не брав усяких крутих штук із Риму.
Він не брав піци й пасти.
Він не вигукував «Мамма мія» зі своїми друзями.
Усе, що він знає про Рим —
що римляни з'явилися в його секті в Єрусалимі
й сказали: «Нам подобається те, що ти робиш».
«Це чудова історія. Класичний сюжет "З Івана в пана".
Ми вважаємо, що він буде переконливішим, якщо головний герой загине».
Розумію. Я теж не в захваті.
А потім вони його вбили, що дуже сумно,
але ще збоченішим є те, що вони вбили його,
а потім продавали картини, на яких вони вбивають його,
аби захопити півсвіту.
Це так само, якби родина Вілкс Бут продавала іграшки «Лінкольн Лоґс».
Я пояснив це Папі, і йому здавалося, що це дуже смішно,
але він не говорить англійською, тож хто знає?
Ні, ми насправді не виступили перед папою.
І мені це здалося втраченим шансом, бо там було багато чудових коміків.
Там був Кріс Рок, Стівен Колбер, Конан О'Браєн,
Девід Седаріс, багато інших і я.
Я розумію, що я в кінці
списку.
Мені подзвонили в травні, щоб запросити на червень.
Я впевнений, що в них був квітневий список,
і хтось їм відмовив,
а тоді Папа загуглив слово «комік» на своєму ноутбуці Dell…
Його прізвище — Бергольйо,
а моє прізвище Бірбілья.
Гадаю, він подумав собі: «Він Бірбілья, а я Бергольйо.
Він мій давно загублений кузен!» І…
Він так не говорить.
Я…
Він навіть не італієць. Він із Буенос-Айреса.
Але, гадаю, комедійна спільнота ще не затвердила аргентинський акцент,
тому поки що я казатиму:
«Мамма мія! Я папа!
Готуємо піцу з Євхаристією!»
Моєму татові цей жарт теж не сподобається.
Ми не виступили перед Папою.
Папа розмовляв
із нами,
коміками,
про комедії.
Це чудовий приклад, як влада псує.
Коли доходите до точки, коли ви настільки прекрасний священник,
що кажете: «Я запрошу до себе додому Кріса Рока
й розкажу йому свої думки стосовно стендапів…»
Це якби я прийшов у НАСА й сказав «У мене є думки щодо ракет.
Думаю, їх треба будувати й літати в них,
але в жодному разі зовні, як це буває в мультиках.
На цьому я завершую свою промову про ракети.
А тепер поцілуйте мою обручку».
Усі з відразою: «Вона в поті».
Папа говорив нам про комедії.
Якщо ви не знаєте Папу Франциска, то він непоганий,
але лише в порівнянні з іншими папами.
Тобто…
Якби ви зустріли його на вечірці, сказали б: «От вилупок».
Але порівняно з іншими папами він неймовірний. Так…
Він запросив нас до так званого Апостольського палацу
й виголосив промову про гумор.
Вона тривала близько 40 хвилин, але я занотував свої
улюблені моменти.
Це мої улюблені моменти.
Промова була італійською, але нам дали переклад. Він каже:
«Дорогі друзі, посеред стількох похмурих новин
і багатьох соціальних і особистих перипетій, у яких ми загрузли,
у вас є сила поширювати усмішки.
Ви серед небагатьох, хто вміє розмовляти з людьми
з різних поколінь і культур».
Це мило. Хороші папські балачки.
Тоді він каже: «Згідно з Біблією…» Тут я трохи втрачаю суть.
«На початку світу, поки все творилося,
божественна мудрість практикувала ваше мистецтво
для нікого іншого, як для самого Бога, першого глядача історії».
Як не дивно, це завжди мене бентежило
ще зі школи.
Бо про глядача історії нам розповідали
ще змалечку. Нам казали: «Бог спостерігає за вами
завжди».
Я сприймав це буквально. Мені було сім.
Я думав, він їздить за мною на «Шевроле Малібу»,
думаючи: «Що Майк Бірбілья задумав?
Він ховає порно в лісі.
Зроблю так, щоб у нього до 20 років не було дівчини». І…
Те пророцтво збулося тож, можливо, Бог існує.
Але
ці образи переслідували мене все моє дитинство.
У 15 років я почав мастурбувати.
І я гадав, що під час цього Бог теж за мною стежить.
Тож я шахраював перед камерою, тому що…
Я гадав, що якщо він дивиться зараз на монітор,
то думає: «Я бачив мастурбації багатьох 15-річних, але цей крутий.
Гадаю, він стане професіоналом».
І я ним став, це щасливий кінець.
Не технічно, але…
Гаразд. Тоді Папа сказав…
«Мені згадалася історія з Книги Буття,
коли Бог пообіцяв Аврааму, що за рік у нього народиться син.
Він і його жінка Сара були старі й бездітні». Їй було 23.
«Сара завагітніла і в старості народила сина». У 24.
Тоді Сара сказала: «Бог створив для мене сміх.
Тому вони назвали сина Ісааком, що означає "він сміється"».
І на кінець він сказав: «Запам'ятайте.
Коли вам удається намалювати усмішку на устах хоч одного глядача,
то ви змушуєте усміхнутися й Бога».
Я подумав, що це мило.
А потім він подарував нам вервиці.
Він подарував кожному зелений мішечок із вервицею, яку він благословив.
І в липні я привіз їх додому своїм батькам.
Це був 84-й день народження мого тата,
зібралися я, моя мама, мій брат Джо,
моя сестра Джин, моя сестра Петті й всі наші діти,
шестеро онуків мого тата.
Ми всі оточили мого тата,
а я приніс йому цю вервицю.
Він засяяв,
а тоді мама сказала «Майкле,
тебе покликав Бог».
Я хочу, щоб ви дещо знали.
Не думаю, що Бог мене покликав.
І коли вона це сказала, я хотів відповісти: «Ні.
Мене покликав Джим Геффіган,
якого покликав Стівен Колбер,
якого, можливо, покликав Бог».
Але коли ви переживаєте такий рік, як у моїх батьків,
то раптом говорите такі слова, як: «Так,
мене покликав Бог».
Ми скуштували торт на честь тата,
а тоді всі поїхали додому.
Й от я стою біля свого тата. Він лежить у ліжку,
і я розмовляю з ним. Він може говорити,
але не пам'ятає нічого, що сталося цього року.
Тому я став питати його про те, що сталося дуже давно.
Він народився в 1940 році в Бушвіку, Бруклін.
Я запитав: «Коли ти був малим,
чи приїжджали твої родичі з Другої світової?»
Він каже: «Так, мій дядько Чарлі, мій дядько Джо й мій дядько Тоні —
вони всі повернулися, і в них були шалені історії про те,
як їх ледь не вбили».
Тоді я спитав: «Тебе призвали до В'єтнаму?»
Він відказав: «Так, призвали, але, оскільки я був лікарем,
мене розмістили на базі в Техасі,
і там ми з твоєю мамою познайомилася з багатьма людьми,
що назавжди стали нашими найближчими друзями».
Я запитав: «Яка адреса дому в Бушвіку, у якому ти виріс?»
Він сказав мені адресу, я загуглив її,
а тоді провів лінію
між домом, де виріс мій тато,
і домом, де росте його онука Уна.
Між ними було шість кілометрів.
Я показав йому цю мапу,
міркуючи: «Чому тато ніколи не розповідав мені про це?»
А тоді подумав: «А чому я не запитував?»
Мій тато тепер уже втомлюється й тоді не може більше говорити,
але
я з ним
і хочу завжди допомагати.
Бо зрозуміло, що коли хтось із твоїх батьків проходить те,
через що пройшов мій тато,
то невідомо, скільки ще разів ти побачиш свою рідну людину.
Тож я простягнув руку й потер його плече.
Я побачив по його очах, що йому сподобалося.
Його губи трохи піднялися.
Я просто потирав його плече протягом 15 хвилин.
І почувався таким близьким до свого тата,
як у дитинстві,
коли він приніс мені в лікарню ляльку Цікавого Джорджа.
І коли мені було 12, і він пестив мої жорсткі соски.
Наступного ранку я відвіз Дженні й Уну додому в Нью-Йорк,
а через кілька днів вів Уну зі школи
й думав: «Оце насправді все, чого я можу навчити свою доньку —
що ми ніколи не знатимемо всього.
Ми всі часто будемо помилятися.
І можливо, що маленькі добрі вчинки —
це все, що в нас є.
І, може,
це і є хороше життя».
Щиро вам дякую!
Щиро дякую, що прийшли!
МОЇЙ ДОЧЦІ УНІ Й ТАТОВІ ВІНСУ
ОСОБЛИВА ПОДЯКА ГУРТУ RED HEARSE ЗА МУЗИКУ
ОСОБЛИВА ПОДЯКА ПАПІ ФРАНЦИСКУ 1936-2025
Переклад субтитрів: Павло Дум'як