Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
„HUMOR JE NAJVEĆI BLAGOSLOV ČOVJEČANSTVA.”
TRUMP UVIJEK UZMAKNE
MO AMER: DIVLJI SVIJET
Napravite malo buke za mojeg brata, Moa Amera!
Jebeš DJ-a Khaleda.
Da.
Biteezak.
Ja stvarno…
To je iz prošlog specijala i to znači „primi ga u dupe.”
Ako ne znate, to znači „primi ga dupe.”
Iskreno, nisam mislio da ću to više rabiti.
Jer mi stalno to viču na ulici.
I uvijek su to Meksikanci. Uvijek je to neki Meksikanac.
Hodam ulicom, a on kaže: „Hej, Mo!”
Kažem samom sebi: „Ne osvrći se, Mo.”
„Hajde, buraz. Ja sam tvoj najveći obožavatelj!”
Tad je rekao: „Biteezak, puto!”
„O, ne!
Zašto, Jose, zašto?”
Ali DJ Khaled itekako zaslužuje biteezak.
Totalni biteezak.
Šteta jer on je jedan od nas.
Palestinac je i samo šuti.
Čak ni ne priznaje to, a to je još i mučnije.
I dalje ga pratim na Instagramu.
I mnogi mi ljudi šalju poruke.
„Zašto još uvijek pratiš DJ Khaleda na Instagramu?”
„Moram vidjeti što radi
da ga mogu ismijavati, to je jako važno.”
Ja sam hipersamosvjesno ljudsko biće.
Ali kad ga vidim na Instagramu, pomislim:
„Govno debelo. Stara debela, propala kurvo.
Debela kujo koja stalno jede maqlubu.
Kako imaš sise sa strane? Tko ima sise sa strane?
Stari debeljuco sa sisama sa strane. Evo još jedne.
Još jedna, još jedna sisa.”
Prijatelj mi kaže: „I ti si debeo.” „Ja sam sportski debeo, to je drukčije.
Ja dižem 135 u benchu, on diže sendviče. Stari propalica, debela kuja.”
Jer moraš nešto reći.
Ne možeš ne reći ništa.
A ono što kažeš i kad to kažeš znači sve, zar ne?
Kad sam pisao drugu sezonu, vratili smo se sa štrajka 1. listopada.
Onda se dogodio sedmi listopad i nastao je pakao.
Otišao sam u Washington i pridružio se JVP-jevu skupu.
To je Židovski glas za mir. Hrpa mladih…
Tako je.
Bilo je super.
Svi ti mladi Židovi i Palestinci pokušavali su učiniti ispravnu stvar.
Pred Kongresom su me pitali želim li održati govor.
Rekao sam:
„Iskreno, nisam baš naviknut na takve pozornice. Govorit ću zadnji.”
Ne želiš biti u sredini.
I onda netko nakon tebe kaže: „Jebeš ih, sve ih pobij!”
Sutradan će biti u novinama.
„Antisemitski semitski komičar
sinoć se pridružio antisemitskom semitskom skupu u Washingtonu.”
Htio sam upotrijebiti svoju umjetnost
jer smatram da je stand-up posljednja slobodna umjetnost.
Nazvao sam DC Improv.
„Želim prostor koji sam rasprodao više od stotinu puta u karijeri.”
A oni su me odbili. „O, sranje.”
Rekao sam svome menadžeru: „Boli me briga, nađi mi mjesto.”
A ironija cijele situacije je ta da sam na kraju nastupao
u njemačkoj gej pivnici.
„O, da, volimo Moa Amera. Dođi ovamo.
Zagrli me, mazan si. Da, dobro je.
Podrum je slobodan ponedjeljkom i utorkom,
no srijedom smo popunjeni.”
„Ne moram znati što se događa u srijedu.”
Snimio sam nastup, no nisam ga izbacio. Bilo je jako bijesno i emocionalno.
Odlučio sam se usredotočiti na jedinu palestinsko-američku seriju.
U povijesti!
Uložio sam svu energiju u to. Uložio sam srce i dušu u to.
A u međuvremenu radio sam pop-upove u Houstonu.
Da vidim kroz što moja zajednica prolazi.
I na moje iznenađenje,
svi ti bijesni bijelci kupovali su karte.
Jedne sam večeri došao na nastup
i prije no što sam primio mikrofon, gospođa kaže: „Reci im, dušo.
Reci im kako se osjećaš.
Rekli su mi da istražim. I istražila sam.”
„Izrael je toliko sjebao
da sad seljačine podržavaju Palestinu? Ovo je ludo.”
Pitao sam je kako se zove.
Kaže: „Myrtle.”
Pitam: „Myrtle?
Kvragu, Myrtle.
Vodim vas sa sobom na svaki intervju do kraja života.”
Pogotovo na one intervjue gdje te novinari pokušaju zbuniti.
„Mo, prije no što razgovaramo o drugoj sezoni, osuđuješ li Hamas?”
„Trenutak. Myrtle, molim te.”
„U redu je, Mohammede, dušo.
Pokušavaš zbuniti mojeg čovjeka Mohammeda.
Kako god da odgovori, nije dobro.
Dopusti da te educiram, glupane.
Jesi li ikad čuo za Nakbu? Ha? Ne?
Godine 1948. protjerali su više od 750 000 Palestinaca.
Uništili su 500 sela. Tko zna koliko je ljudi ubijeno.
Ne, Mohammede, pusti me, dušo.
I saznala sam da pola milijuna Palestinaca živi u Santiagu u Čileu.
Kojeg vraga rade u Santiagu u Čileu?
Onda sam kopala još dublje i saznala da su većinom kršćani.
Samo malo. Palestinci, kršćani, Betlehem, Nazaret.
Bože, Isus je Palestinac. Izvan sebe sam.
Dakako, bio je Palestinac i Židovi su ga htjeli ubiti.”
„U redu, polako. Smiri se, Myrtle!”
Ponekad odu predaleko.
Znate li da u Americi postoje četiri grada imena Palestine?
Jedan je u Teksasu.
Zamišljam dva zbunjena Teksašanina koji žive u Palestineu u Teksasu.
„Što se događa u Palestineu, Jebediah?
Pa ovdje je sve u redu.”
„Ne, ne ovaj Palestine, već izvorni Palestine, Palestina.”
„Čekaj, postoji još jedan Palestine?”
„Da, Isus je odande.”
„Čekaj. Isus iz Teksasa?”
„Da, sad se zove Jesus.”
Bog ga blagoslovio.
Moj dragi prijatelj je Židov i pomagao mi je sa serijom.
Sebe naziva oporavljenim cionistom, što je urnebesno.
Dok smo snimali seriju, nisam shvaćao da je i on prolazio kroz neke stvari.
Prišao bi mi: „Mo, nešto sam shvatio.”
„Što?”
„Shvatio sam što je Izrael za mene.”
„Što?”
„Izrael je poput bebe koju jako voliš, a onda odraste i ubije kolege u školi.”
Rekao sam: „Kvragu.”
Nisam ja to rekao, on je.
Vidite zašto sam vam uzeo mobitele?
Iskreno, zapravo sam ljubomoran na Židove, u redu?
Jesam, jer vi dobro surađujete.
Razumijete?
Ako su Židovi vlasnici pekarnice, svi se dogovore oko cijene.
„U redu, tko prodaje peciva?” Ovo je moja loša imitacija Židova.
„Prodaješ peciva? Mala pecivenca?
U redu, pet dolara. Svi se slažemo da je pet dolara?
Dobro, pet dolara.”
S druge strane, mi Arapi smo koma.
Koma smo! Totalna koma!
A prije nismo bili koma. Nismo koma, ali jesmo.
Izumili smo mnoge nevjerojatne stvari. Sveučilišta, algebru, sapun. Da, kujo.
Sapun, kavu, sve smo to učinili. Ali ne možemo surađivati.
Ako Arapin prodaje falafel, ali i drugi tip preko puta,
pitat će: „Koliko, 4,99?
Jebi se, kod mene je 3,99!”
„Kažeš 3,99? Jebi se, 2,99.”
„Koliko, 2,99 dolara? Tu je besplatno, jebi se!”
„Dignut ću kredit, propast ćemo i umrijeti. Hvala Bogu.”
Što radimo?
Što radimo? Ionako je već dovoljno teško.
A drugu sezonu nije bilo lagano napraviti.
Nije bilo lagano.
Tijekom i nakon procesa slušao sam sve komentare
i to je jebeno frustrirajuće.
Vidio sam jedan komentar. Pazite ovo.
Pisalo je: „Mo, gledao sam osmi nastavak druge sezone.
Izraelske obrambene snage ispadaju loše.
Zbog tebe ispadaju loši.”
„Zbog mene…
Ja sam kriv što Izraelske okupacijske snage ispadaju loše?
A ne činjenica da sustavno bombardiraju civilno stanovništvo?”
Odjebi, molim te.
Tako je apsurdno.
Ne možeš vjerovati vladi, moramo vjerovati sebi.
I zato sam odabrao ovu lokaciju.
Da budem prekoputa jebenih luđaka.
Htio sam im reći:
„Ne bojimo se, tu smo. Jebe mi se što radite. Zajedno smo.”
Ne smiješ se bojati.
Istina je istina.
Jest. Ne vjerujem vladi. Ne znam što se događa.
Događaju se čudne veze. Prekid s Elonom Muskom.
A Elon Musk je čudan tip, morate priznati. Mislim da ni nije stvarna osoba.
Njegovo odijelo od ljudske kože redovito zakazuje.
Nije stvaran, ima čip u mozgu. Stalno se ponovno pokreće.
Ne volim govoriti o djeci, ali njegov sin u Ovalnom uredu govori:
„Začepi tu kurvinsku gubicu.”
Ne znam je li rekao „kurvinsku”, ali činilo mi se da jest.
Kako se već zove? Emc2. Ne ide mi matematika, nažalost.
A tata mu na najvećim svjetskim pozornicama ide…
Neću salutirati do kraja, ali znate o čemu govorim. Znate?
„Sinoć u Washingtonu antisemitski semitski bijeli suprematist komičar
izvodio je mini nacistički pozdrav.”
Moja fotka u novinama.
On nije stvarna osoba. Nije.
Ako ga ikad opet vidim, pokušat ću mu skinuti lice.
Imam osjećaj da će ispod biti onaj mališan iz filma Ljudi u crnom.
I reći će: „Tajna svemira
nalazi se na Epsteinovu popisu.”
„Što je na popisu?” „Epsteinov popis.”
„Što je na popisu?” „Epstein…”
Ne!
Nikad nećemo saznati.
Svaki put kad si obrišem čelo, osjećam se kao Louis Armstrong.
Vidim zeleno drveće
I ruže crvene
Vidim kako cvatu
Od mene i tebe
I pomislim
Kako predivan svijet
Da, to je bilo odlično.
Jako kul.
Moj svijet zauvijek se promijenio jer sam dobio dijete.
Da.
Trenutačno mu tražim mamu i…
Ja sam musliman pa imam još tri slobodna mjesta…
Ona me sili na tu šalu. Moja žena voli tu šalu.
Ne zajebavam se, obožava je.
Obožava tu šalu.
Bili smo u Dohi. Radio sam nastup za 5000 ljudi.
I prije izlaska na pozornicu kaže mi: „Moraš ispričati onu šalu. Ubit će.”
„Kao prvo, ne znaš ništa o stand-upu.
Kao drugo, ovo je najgora lokacija da ispričam tu šalu.”
Pitala je: „Zašto?” Rekao sam: „Jer su sve žene ondje.”
Ali izvodim tu šalu da joj udovoljim. I ništa, nijedan smijeh. I odjednom čujem…
Pogledao sam i vidio moju ženu. Sjajno.
„Hvala, dušo, super.”
Ludo je jer je ona zatrudnjela, a ja imam sve simptome, to je ludo.
To postoji. Zove se simptomi suosjećanja.
Ona je zatrudnjela, ja sam imao mučnine, proljev, stalno sam povraćao.
Ona je bila dobro. Trčala je, radila jebenu jogu i slično.
Sasvim dobro. Ja sam svakog jutra povraćao.
Kaže: „Jesi li dobro?”
„Kujo, trudan sam. Imaj malo suosjećanja.
Bole li te sise? Jer se osjećam čudno.”
Bilo je ludo, svi su simptomi nestali
čim sam čuo bebine otkucaje srca.
Laknulo mi je. Opet mogu pušiti. Hvala Bogu.
„Ti si trudna, ne ja.”
Dogovorio sam liječnicu i bolnicu. Sve kako treba.
A onda se uplela bogata prijateljica bjelkinja Denise.
Denise je rekla: „Trebaš doulu i primalju. I moraš imati prirodni porod kod kuće.”
„Ne možeš vjerovati Denise.
U kući nosi, a vani ne nosi cipele. Ne možeš vjerovati ovoj kuji.”
Nisam htio ništa mijenjati. Zadržat ćemo liječnicu.
No otišli smo se naći s doulom i primaljom, bile su vrlo ugledne.
Kad smo ušli, rekli su: „Dobro došli u primaljske usluge.”
A ta riječ odbija. Razumijete?
Zvuči kao nekakvo čarobnjaštvo.
Primaljski! Ne znam. Čudno je.
Ali nose i dresove s natpisom „najbolji kućni porod”.
Pomislio sam: „Tom Brady će obaviti porod? Čudno.”
Ali ipak smo ih angažirali, no nisu me pripremili.
Nisu rekli: „Hej, Mo, kad nastupe trudovi, radiš to i to.”
Ništa. Čuo sam…
Mislim da je dom opsjednut. Počinjem se moliti.
Tražim Božju zaštitu. Samo kroz Boga dolazi snaga.
Palim tamjan i kadulju. Što god će upaliti.
Ušao sam usred trudova…
I postavio sam najgluplje moguće pitanje. „Je li vrijeme?”
Rekla je: „Što ti misliš?”
„Oprosti.”
Uzeo sam mobitel i rekao: „Primaljske kuje, slušajte.
Ima trudove. Ne znam što da radim.”
„Nazovite kad razmak između trudova bude 5 min.” „Odlično.” I poklopim.
Vratio sam se u sobu i opet je dobila trudove.
Počeo sam davati savjete.
„Dušo, raširi koljena, može? Opusti kukove, raširi koljena.”
Rekla je: „Ne znaš o čemu pričaš!”
„Imaš pravo.
Ne znam o čemu pričam,
ali ti si ovo htjela.
Htjela si prirodni porod kod kuće, a sad nam komičar porađa dijete.”
„Kuc, kuc, tko je tu?” „Mo Amer.”
„Ne želim biti šupak, ali raširi koljena, inače ništa neće izaći!”
A onda opet dobije trudove i radi pokrete poput surferice…
Kažem joj: „Tako je, dušo, jaši to poput vala, ovako.”
„Začepi! Ne znaš o čemu pričaš!”
„Imaš pravo.”
Uzeo sam mobitel i rekao: „Primaljske kuje, slušajte.
Obucite dresove, vrijeme je za tekmu.”
I eto ih, pojavile su se u dresovima.
Doula i primalja ulaze u spavaću sobu.
Uskoro žena opet ima trudove.
Doula kaže: „Dušo, moraš raširiti koljena.
Opusti kukove.”
Moja žena kaže: „Da nisi pisnuo.”
„Neću ništa reći.” I opet ona surfa…
Doula kaže: „Tako je, dušo, jaši to poput vala, ovako.”
Nisam si mogao pomoći. „Rekao sam ti!” I izašao sam.
Zapalio sam džoint. Neću lagati. Izašao sam.
„Ovo je previše, što da radimo?”
Ta jadna žena, 27 sati,
bez epiduralne
ostala je na šest centimetara posljednjih sedam sati.
Twerkala je bez glazbe.
Potpuno je izgubila kontrolu nad nogama.
„Ako nastaviš tako twerkati, opet ćeš zatrudnjeti. Ovo je ludo.”
Nisam to rekao, no pomislio sam.
Odlučio sam: „Tekma je gotova, primaljske kuje.
Vodim je u bolnicu, ovo je apsurdno.”
Dovezem je, sestra pita: „Što se događa?”
„Trudovi traju 27 sati, otvorena je šest centimetara posljednjih sedam sati.”
Pita me kako znam. „Medicinski sam tehničar.”
„Bože, moramo je smjesta uvesti.
Moramo joj dati epiduralnu, sve treba dezinficirati. Morate otići.”
„Ma fantastično.”
Izašao sam iz bolnice i zapalio još jedan džoint. Pod stresom sam.
A onda mi je poslala poruku iz kreveta.
„O, moj Bože. Osjećam se mnogo bolje.
Imam trudove dok ti šaljem poruke i ništa ne osjećam.”
I ovo me jako razljutilo. Piše: „O, Bože, kako smo mi glupi.”
Podivljao sam. „Kako to misliš 'mi'? Što mene uvlačiš u ovo?
Pokušao sam te odgovoriti od ovog primaljskog sra…” Izbriši.
Nije dobar potez.
Pišem opet:
„Dušo, htio sam podržati tvoj porod kod kuće,
ali prvo ogromno upozorenje
bilo je to što nose jebene dresove!”
Izbriši.
„Dušo, sretan sam što si ti sretna.” Pošalji. To je bilo to.
Ušao sam u bolničku sobu, sad smo oboje drogirani.
Kaže: „Hej.” Odgovaram: „Hej!”
I onda je ponovila to.
„Ovo je mnogo bolje, baš smo glupi.” Kažem: „Da, mi smo baš glupi.”
Ta sirota žena zapela je na šest centimetara,
prošlo je gotovo još sedam sati.
Napokon se pojavila naša liječnica i kaže: „Moramo izvući bebu.”
Rekao sam: „Ne seri, moramo izvući bebu.
Izvanredne vijesti! Moramo…
Cijela svrha ove vježbe jest da izvučemo bebu.”
„Smirite se. Moramo napraviti carski rez.”
„Što god je najbolje za moju ženu i za moju bebu.”
Tad je predstavila drugog liječnika.
„Pomagat će mi tijekom rođenja vašeg sina i samog postupka.”
Pogledao sam ga, a on nosi jarmulku.
Pomislio sam: „Ovo je namještaljka!
Mossad pokušava uzeti moju palestinsku bebu!”
Mrzim što se tako osjećam, Bože.
Onda mi je rekao: „Selam alejkum.”
„To bih i ja rekao da sam Mossad.”
„Ve alejkumus selam.”
Onda je prišao i počeo razgovarati s mojom ženom,
ali zapravo se obraća meni. Shvatio sam.
Kaže: „Kao marokanski Židov, ovdje sam da pomognem pri rođenju vašeg sina.
Kao marokanski Židov koji vjeruje u Boga
došao sam pomoći pri rođenju vašeg sina.”
Mislim: „Vidim što radiš.
Znaš da sam Palestinac i da ne možemo voditi politički razgovor.
Rekao si 'selam alejkum' da se smirimo. Kažeš da si marokanski Židov.”
„Ja sam iz sjeverne Afrike.
Skoro sam Arapin, no nisam. Donekle, nekako Arapin.
Židov sam, no nisam cionist. Dobro?”
Rekao sam: „Ko ga jebe, ali gledam te, dr. Mossade.”
I onda mi daju kutu koja pristaje svima.
Što je laž. Ne pristaje svima.
Ovako ulazim u rađaonicu.
Gledao sam carski rez kao psihopat.
Rekli su da to nitko nikad nije učinio. Gledao sam kao da znam što rade.
„Je li to bubreg? Ima dva, makni ga.
Dobro, izvadi ga.”
Napokon su ga izvukli i kažu: „Fotkajte.”
„Ne želim fotkati.”
„Fotkajte.”
„Ne želim.” „Fotkajte…”
„Buraz!
Moja palestinska beba već je 40 sati na ovoj kontrolnoj točki.
Nema vremena za fotkanje.”
Očistio sam ga i donio ga njegovoj mami. Plakala je.
Mislio sam da će i mene preplaviti osjećaji. No ništa.
Pokušavao sam…
Ništa se nije dogodilo.
I očito je to istina. Muškarcima se to dogodi mnogo poslije.
Na moju sreću, dogodilo se te noći kad sam osjetio dodir kože.
Stavio sam ga na prsa i pukao sam.
Potpuno sam pukao.
„O, Bože. Bože, to je prava beba.
Moram ulagati u mirovinski fond, habibi.
Baba će se brinuti za tebe. Ne brini se, habibi.
Želim ti reći da sam ti ime po tvom pradjedu.
I po tvom djedu. I praprapradjedu. I tvom prapra…
Imaš sedam muslimanskih imena.
Bit će ti jako teško odrastati u Americi. Jako teško.
Ali znat ćeš odakle dolaziš, habibi.”
Sestra je ušla: „Jeste li dobro?”
„Dobro sam.
Dobro sam, ali na početku trudnoće
imao sam sve simptome. Znate?
Imao sam mučninu, proljev, ma sve.
I sve dosad nisam ništa osjetio.
Sve me pogađa poput vlaka u isto vrijeme.
I dao sam mu ime po njegovom prapradjedu.
Subhanallah. Izgleda kao njegov pradjed.
Ne znate što znači subhanallah, ali poslije ću vam pokazati fotku.”
Kaže: „Ma ne, siše vam cicu.”
„O, Bože.
Donesimo mu mlijeka.”
I tako je rođen moj sin Ali.
Mali Ali Alooshi.
Zaista sam mu dao sedam imena. Namjerno.
Želim da zna točno odakle dolazi.
To je jako važno.
Vrlo je važno.
I zato sam ga stavio u posljednju epizodu druge sezone.
Moj učitelj je rekao: „Reci mi ime svog pradjeda s očeve strane.”
Nisam mogao. Imao sam imena, ali nisam mogao biti točan.
Rekao je: „To je tvoja loza. Vidiš kako te se lako može izbrisati?”
Pomislio sam: „Ovo je duboko!”
Dao sam se u to da shvatim odakle dolazim.
Shvaćam to toliko ozbiljno da u toj posljednjoj epizodi
svaki put kad vidite kadrove iz Palestine, to je naše pravo selo Burin.
Otud dolazimo.
Zato što…
To je poput povijesnog arhiva.
Što god da se dogodi, moj sin može to pogledati i reći:
„Odavde dolazim.”
Razumijete?
To je jako važno.
Da.
I oduvijek sam bio svoj.
Počeo sam se baviti stand-upom kao 14-godišnjak na Jugu.
Na većini mjesta gdje sam bio nikad nisu vidjeli Arapina.
I oduvijek sam bio svoj.
Na početku moje karijere poticali su me da promijenim ime,
odem u L. A. i ne kažem da sam Palestinac.
To je bila velika stvar. Ne bih to mogao. Izgubio bih samog sebe.
Međutim, nakon 11. rujna dva mjeseca bio sam Talijan.
Samo nekoliko mjeseci.
Uvijek sam se osjećao kao riba na suhom.
Mnogi od vas mogu se naći u tome.
Rođen sam u Kuvajtu.
Išao sam u New English School, to je britanska škola.
Govorio sam britanskim naglaskom.
I zato sam odmah dobio batine čim sam stigao u Ameriku.
Došao sam u školu. „Zdravić.” Razumijete? To je to.
Nisam znao što znači biti kul, što se nosi, a što se ne nosi.
Apsolutno ništa, u redu?
Srećom, upoznao sam dva prijatelja koji su me prihvatili.
Crnac Bruce i Meksikanac Jose.
A Bruce… Ovo sam brzo naučio o crncima.
Ako postoji istina koju treba reći,
ako si se loše odjenuo,
izgrdit će te pred cijelom školom.
Nisam to znao. Došao bih u školu u krivim cipelama,
a Bruce bi rekao: „O, sranje! Svi se okupite.
Jose, pogledaj svog malog.
Mo nosi jeftinjače iz Lidla. Stoje 13,99. Siromašan je.”
Rekao sam: „Oh.
Zar sam siromašan?” Razumijete?
Jose je bio malo nježniji. Bio je malo blaži kad bih zajebao.
Nosio bih pogrešnu odjeću, a Jose bi rekao:
„Buraz,
izgledaš kao kuja, buraz.
Tko te, dovraga, odjenuo?
Neću lagati, želim te išamarati, buraz.
Slušaj, danas ne možemo igrati, u redu?
Ali možda sutra, u redu? Možda sutra.
Slušaj, otići ću. Nemoj me pozdraviti.”
I tako je bilo.
Nisam shvatio da je britanski engleski različit od američkog.
I zato bih se redovito zajebao.
Brat mi je donio mače kao pomoć s PTSP-om.
No ja sam govorio britanski engleski.
Kod kuće ne bih rekao „mačka”. Rekao bih: „Evo, mačkice.”
Nitko me doma nije ispravljao. Govorio sam: „Evo, mačkice.”
Tijekom odmora odlučio sam reći to prijatelju Bruceu.
Prišao sam mu. „Bruce, znaš što?”
Bruce je pitao: „Što?”
„Sad i ja imam mačkicu, nije li to guba?”
Pitao je: „Što si rekao?
Mislim da nisam dobro čuo.”
„Imam mačkicu. Mala je i mekana, želiš je vidjeti?”
Bruce je odmah reagirao: „Svi se okupite.
Jose, pogledaj svog malog.”
Pitao me pred cijelom školom: „Mo, imaš li ti mačkicu?”
„Da, imam mačkicu. Nije li to fantastično?”
Jose je poludio. „Što, buraz? Ti to ozbiljno? Imaš vaginu?
Ozbiljan si?
Prijatelj si mi sve ovo vrijeme, a nisam znao da imaš vaginu?
Ozbiljan si, buraz?
Zezaš me?”
Onda je zastao i rekao: „Mogu li vidjeti?”
Ja sam toliko nevin da nisam znao.
„Da, dođi k meni ako želiš vidjeti moju mačkicu.”
Užasno traumatično.
Jako rano sam se počeo baviti stand-upom.
Obišao sam cijeli Jug.
I u većini slučajeva bio sam prvi Arapin s kojim su ikad bili u kontaktu.
Do te mjere da su ljudi bili šokirani.
Pitali bi me: „Sigurno si Arapin? Ne izgledaš kao Arapin.”
Jesam li trebao imati devu sa mnom?
Je li to jedna od glavnih obilježja Arapina? Imaš devu.
„Oprostite, prolazim s devom. Običan Arapin. Nemoj je maziti, grize.”
Razumijete? Koji kurac?
Baš je čudno, u redu?
Radio sam nastupe prije 11. rujna.
Negdje oko 2003. zvali su me u Houmu u Louisiani.
To je blizu New Orleansa. Čista cajunska zemlja seljačina.
Tip me nazvao i rekao: „Halo! Je li to Mo Amer?”
Rekao sam: „Da, ovdje Mo.”
„Dečko, čuo am mnogo dobrih tvari o tebi, dušo.”
Rekao je: „Lušaj.”
Tip nije nijednom rekao slovo „s”.
„Lušaj. Imam klub Lanya Muik Cafe.”
„Music?”
„Da, Muic Cafe.
U rijedu navečer imamo komičarku večer.”
„U srijedu navečer?”
Rekao je: „Da, rijeda navečer.
Ti dođi. Imam amo jednu hotelku obu z dva kreveta.
Možeš doveti voju predgrupu.”
„Dobro, koliko ćete mi platiti?”
„Platit ću ti oko 1000 dolara.”
Rekao sam: „Sranje, dušo, krećem.
Ja i moja deva idemo na istok.”
Bio sam jako uzbuđen. U to vrijeme zaraditi 1000 dolara u jednoj noći.
Nazvao sam Garyja Bella.
On je komičar koji živi na samoj granici Teksasa i Louisiane.
I on ovako govori.
I bukirao sam ga. Ne zato što je duhovit. Užasan je komičar, nikad neće uspjeti.
Ovo mu je najveći uspjeh. Kad ja serem o njemu na pozornici.
Ali doveo sam ga kao zaštitu.
Ako se dogodi sranje, da kaže:
„Ne, putite ga na miru. On je obični Mohammed.”
To je jedini razlog zašto sam ga bukirao. I znao je to.
Dođemo, prijavimo se u hotel i idemo u Lanyard Muic Cafe.
Gary Bell izlazi na pozornicu i odmah su ga zamrzili.
Jedan tip je pitao: „Tko je njega bukirao?” Baš tako.
Gary paničari, želi se povezati s njima.
„Jete li ikada bili u lovu?”
Tip mu kaže: „Ubit ću te na pozornici.”
Morao sam mu uzeti mikrofon.
To je jedini put u karijeri da sam to učinio.
Odradim svoj set i ubijam.
„Problem je u tebi, Gary, ne u publici.”
Siđem s pozornice, vlasnik mi da 1000 dolara.
„Bogat sam.”
Onda sam se okrenuo i vidio detektiva i policajca.
Detektiv je rekao: „Dođi ovamo, dečko.”
A nikad nije dobro kad ti netko kaže: „Dođi ovamo, dečko.”
Pa tako ni ovaj put nije bilo drukčije.
Kaže: „Mogu li kenirati tvoju vozačku?”
„Da, izvolite, skenirajte moju vozačku.”
Prijavi on to i kaže:
„Vozačka dozvola broj jedan, dva, edam, devet, edam, šet, dva, edam.”
Gospođa je odmah javila: „Da, to je on.”
„To je on?”
„Da, to ti.” Pitao sam: „Ja?”
„Da, to ti.” „Sigurni ste?” „Da, to ti.”
„Tko sam ja, tko si ti, tko smo mi?
Svi smo jedno.”
Rekao je „Ne, dušo, amo ti.” „O, sranje.”
Izveo me i ondje me čekalo desetak policajaca.
Šest policijskih vozila s upaljenim svjetlima.
Publika s nastupa se okuplja.
Drugi murjak stane i spusti prozor:
„Je li to on?”
Rekao sam: „Jesi li to ti, Jebediah?”
Koji se kurac događa?
Još mi jedan detektiv priđe i pita me: „Što radiš ovdje u Houmi u Louiani?”
A ja stojim pored natpisa na kojem piše:
„Nastup Moa Amera u 20 h.”
I gore je moja fotka.
„Buraz, ne znam za vaše prethodne istrage, ali…
Nikako vam ne ide ovo istraživanje.”
I publika se uključila. „Pustite ga, bio je duhovit.”
Drugi je tip rekao:
„Ako morate nekoga uhititi, uhitite onog Garyja Bella.
Za glumljenje komičara.”
I onda sam se pitao: „Gdje je Gary?” Ovo je scenarij zbog kojeg sam ga i doveo.
I nema ga nigdje.
Ludo. Policajac me pita: „Što je bilo u Japanu i Koreji?”
„Samo malo. Kako znate da sam bio u Japanu i Koreji?”
Kaže: „Pa, pretražili smo ti sobu.”
„Ajme, pretražili ste mi sobu.
Ovo će vas oduševiti, u redu?
Jer izvan Houme postoji cijeli drugi svijet.
Kao dijete sanjao sam da ću biti komičar, a taj me san odveo u Japan i Koreju.
I većina tih nastupa bilo je za američke trupe.
Nakon 11. rujna bojao sam se biti svoj.
Kad bih mogao biti svoj pred njima, mogao bih biti svoj pred bilo kim.
To sam radio ondje.”
Mozak mu se rastopio.
„Znam što misliš. Misliš da sam terorist.
Misliš da sam došao u Houmu u Louisiani…
od svih meta u Americi…
Slušaj, čovječe, da jesam terorist
i da sam se pojavio s bombom u Houmu,
ne bih znao što da raznesem ovdje.
Iskreno, ovo već izgleda kao da je netko to raznio.
Da bomba eksplodira ovdje, unio bih tek manje promjene.
I riješio bih vaš očiti problem s crackom.”
Kaže policajac iskreno: „Crack je pravi problem ovdje.”
Dao mi je vreću za smeće s mojim stvarima
i uputio me k drugom policajcu,
koji će me otpratiti natrag u hotel.
Dok smo odlazili, Gary je iskočio iz grmlja iza kluba.
Pomislio sam: „Gary, gdje si bio, dovraga?”
Iskreno je rekao: „Pokušavaju me ubiti.”
„Ja ću te ubiti. Ulazi u auto.”
Čudno, bilo mi je još gore zbog njega nego zbog mene.
Policajac nas je odvezao u hotel.
Kad smo stigli, policajac mi se ispričao.
„Iskreno mi je žao što se ovo dogodilo.
Ali nije stvar u nama, u redu? Hotel je pozvao policiju.”
„O, Bože. Policajče, Gary, idemo u hotel
i suočit ćemo se sa zaštitarom.”
Ušao sam vrlo agresivno.
„Tko je to bio? Tko je pozvao policiju?”
Od iza izlazi jedna žena.
Nosi zaštitarsku jaknu i nema većinu prednjih zuba.
I svaki put kad bi progovorila, puhao bi vjetar ili bi zviždala.
„Zašto ste zvali policiju?”
Kaže ona: „Čekaj malo.
Samo malo.”
„Gledate li košarkašku utakmicu? Koji se kurac događa?”
Zvuči kao tenisice na parketu. Ne znam što se događa.
„Samo malo.”
Počeli su dolaziti psi lutalice. Pitam se čiji su to psi.
„Zašto ste pozvali policiju?”
Kaže ona:
„Vidjela sam ime Mohammed
i rekla sam da imamo posla s teroristom.”
„Samo je to bilo potrebno?
Vidjeli ste ime Mohammed i imate posla s teroristom?”
Pitala je tko zviždi, a ja mislim…
„Dobro.”
Rekao sam: „Da.”
Rekao sam: „Žao mi je, ali ne možete zvati policiju
samo zbog nečijeg imena.
Morate imati prave dokaze.
Žao mi je što vas je zemlja iznevjerila
i što vjerujete svemu što vam serviraju na televiziji.
To oni i žele.
Žele nas podijeliti kako bi nas mogli pokoriti, zar ne shvaćate?”
Nažalost, nije ništa čula.
Kaže ona: „Čekaj malo. Vidjela sam ime Mohammed
i rekla sam da imamo posla s teroristom.”
Pogledao sam policajca i rekao: „Definitivno imate problema s crackom.”
Na to mi je odgovorio: „Nešto sam shvatio.”
Pitao sam: „Što bi drugo moglo biti?”
„Pretražili smo ti sobu.” „Znam, rekli ste mi.”
„Nešto me mučilo, mislim da sam shvatio.”
Pogledao je Garyja i rekao:
„Gary, pornografski časopisi su tvoji, zar ne?”
Pogledao sam Garyja.
„Pornografski časopisi?
Dijelimo sobu. Koliko odvratan možeš biti?”
Ušao sam u sobu, sve je u rasulu,
samo je Garyjev krevet savršeno pospremljen.
Ostavili su sve časopise na vidjelom samo da znamo:
„Znamo što vi gejevi radite ovdje.”
Pogledao sam ih i izbrojio.
„Dvanaest? Donio si tucet pornografskih časopisa?
Buraz, koliko si mislio drkati?
Hvala Bogu da je pozvala policiju.
Spriječila je da se drugi teroristički čin dogodi te noći.”
Ali uvijek sam bio smatran potencijalnim teroristom
dok nisam dobio potvrdu TSA-a.
Ako ne znate što je to…
Uđete u ured osiguranja zračne luke,
date im 100 dolara, ispunite papire
i više niste potencijalni terorist.
Opće je poznato
da teroristi mrze papirologiju.
Laknulo mi je jer su agenti TSA-a vrlo agresivni.
Ne znam zbog čega su ljuti, ali čim dođeš: „Izvadi laptop!
Stavi ga unutra! U zasebnu kutiju, u redu?
I uguraj to. Ne guram ja, ti guraš.
Prati ga sve do kraja. I izuj se.”
Ne daj Bože da doneseš vodu. Jebote.
Doneseš li vodu, oni…
„Acqua Panna? Što nedostaje Acqua Panni?”
„Ne možeš ovo ponijeti.”
Sjebu te. Hodaju metar i kažu:
„Ne možeš ovo piti ovdje, ali možeš piti ovdje ako želiš.”
I ne želiš rasipati pa se skoro utopiš dok piješ.
„Oprostite, donio sam litru. Hajde, samo idite prije mene.”
Vidio sam kako grde staru bjelkinju u invalidskim kolicima.
Imala je sok od jabuke. Baš su je napali.
„Ne možete ovo ponijeti!”
A ona je rekla: „Ali…
Treba mi za dijabetes.”
„Čekaj malo, koji kurac?”
Agresivno su ga bacili u smeće.
„Začepi, kurvo! Nećeš danas, Al-Qaido!
Nećeš danas, Osama!”
„Opustite se. Treba sok od jabuke, dajte joj jebeni sok od jabuke.”
Sličan scenarij. Stariji čovjek u invalidskim kolicima.
Čini se da je imao moždani udar.
Jer je teško hodao
i tjeraju ga kroz rendgen.
Ušetao je ovako, a oni mu kažu: „Ruke gore!”
Tip ne može podići desnu ruku pa je primi lijevom rukom.
Digne je, a tip mu kaže: „Budite mirni!
Budite mirni!”
„Jebeš ga, pobit ću vas.
Sve ću pobiti. TSA me radikalizirao. To je to.”
Kakva je to zaluđenost sa 100 ml? Moram znati, u redu?
Kažu ti…
„Što nije u redu?” „Piše 120 ml, eto što.”
„Bočica je poluprazna. U čemu je problem?”
„Nije važno, to je bočica od 120 ml.”
Od te se tekućine može napraviti bomba?
Je li u tome problem?
Nema ograničenja koliko bočica od 100 ml možeš ponijeti.
Teoretski, možeš to poslije pomiješati.
Molim te, Bože. Nemojte to raditi.
Molim vas, nemojte to raditi.
„Antisemitski semitski bijeli suprematist,
terorist-komičar sinoć u Washingtonu
promovirao je izradu tekućih bombi u Warner Theatreu.
Mo, imaš li kakav komentar?”
Samo tren. Myrtle, molim te.
„Čekaj malo, kurvin sine.”
Ona misli: „Sve se vraća, sve se plaća, kurvin sine.”
Možda je to stvarno istina.
Možda se zato događa ovaj pojačani rasizam.
Možda se toga bijelci toliko boje.
Ne bijelci ovdje, bez brige. Zagrlite nekog bijelca.
Zagrlite bijelca pored sebe. Ne govorim o vama.
Ali je li to razlog straha?
Jer znamo što se dogodilo.
Znamo što je bilo s autohtonim stanovništvom u SAD-u,
s Afroamerikancima i ropstvom, s Kinezima i željeznicom.
Što su Meksikanci radili?
Samo su se vraćali. Odavde su, vraćaju se.
Kažu da DNK…
Kažu da DNK nosi traumatična sjećanja.
Možda ne znaju zašto se vraćaju.
„Ne znam, buraz, pero…
Ne znam kamo idem, pero necesito, buraz, ono…
Moram ići, buraz!
Nisam učinio ništa, pradjed je nešto zaboravio, to je sve.”
Imamo muslimane svih oblika, veličina i boja
koji pate od diskriminacije. Tko je sljedeći? Bijelci.
Možda se toga boje, da će im se to vratiti.
Možda imaju scenarij u glavi
u kojem bijelac ulazi u restoran,
a crnac radi za pultom.
Ulazi i kaže: „Oprostite.
Mogu li dobiti krišku pite od oraha, molim vas?”
Na što mu crnac odgovori: „Žao mi je.
Ne poslužujemo ljude poput tebe, seljoberu.
Želiš razgovarati s voditeljem? Jose!”
Jose kaže: „Što radiš ovdje, gringo?
Ma daj, ne smiju te vidjeti ovdje.
Dolaze nam pravi kupci. Znaš…
Fuj, vato. Daj, buraz.
Želiš razgovarati s vlasnikom? On je Kinez. Oni sad posjeduju sve.”
Bijelac kaže: „Jebite se.” I izađe.
Nitko nije bolji od nekog drugog.
Nitko.
Čini se da se povijest stalno ponavlja.
Majka mi je nedavno nešto rekla što me jako uznemirilo.
„Osjećam se kao da živim isti život kao i moje bake.”
I to me baš potreslo.
A vrijeme je
neporaženo.
Vrijeme je prolazno, vrijeme leti.
I ne možeš vratiti vrijeme.
Neki misle da će nadoknaditi vrijeme.
Ne možeš nadoknaditi vrijeme.
Možeš naći vremena, ali nikad nema dovoljno vremena.
Mojeg prijatelja nije briga za vrijeme. „Idem ubiti malo vremena.”
„Ideš ubiti vrijeme? Nema vremena za ubijanje.”
„Idem gledati Love Island.”
Love Island?
I uvukao me.
„Huda, zašto ovo radiš?
O, Huda, zašto?
Ne budi ljubomorna, ti si napala Jeremiaha.
On pokušava sve shvatiti. Svi se ljube sa svima.
A Chelley i Ace nisu u pravoj vezi,
rade to samo zbog jebenog novca.
Bože, 40 epizoda, 40 sati. Kakav gubitak vremena.”
Nikako ne želiš biti ispred svog vremena.
Ako si ispred svog vremena, vjerojatno si mrtav.
Za sve koji umru mladi kažu:
„Bio je ispred svog vremena.
Bio je daleko ispred svog vremena.
Toliko daleko u budućnosti da je jednostavno umro.”
Jimi Hendrix, Bob Marley, Amy Winehouse, Chris Farley.
Ispred svog vremena.
Jeffrey Epstein?
On je pak bio na pogrešnom mjestu u pogrešno vrijeme.
Cijela ta situacija tempirana je bomba.
Čini se da grozni ljudi nikako da umru.
A kad umru, svi kažu da je bilo i vrijeme.
„Mislio sam da kurvin sin nikad neće umrijeti.
Kao da ima sve vrijeme ovoga svijeta.”
„Da, sve u svoje vrijeme. Ne možeš pobjeći od vremena, da.”
Neki ljudi kažu: „Mo, ti si ispred svog vremena.
Prvi si arapsko-američki komičar sa stand-up specijalom.
Nosio si kefiju u prvom stand-up specijalu.
Napravio si prvu palestinsko-američku televizijsku emisiju.”
Jebeš to! Ne želim biti ispred svog vremena.
Želim biti na pravom mjestu u pravo vrijeme.
Pravovremen i bezvremenski.
Želim stići taman, a da mi ostane mnogo vremena,
provoditi vrijeme s voljenima,
s onima koji će biti uz mene u bilo kojem trenutku
da se ne moram vraćati u prošlost i nadoknađivati.
Mogu samo biti prisutan u ovom trenutku.
Ako vam je stalo, s vremena na vrijeme provjerite jedni druge.
Mama mi to uvijek govori:
„Ako me voliš, pokaži mi.”
I zato me toliko frustrira DJ Khaled. Iskreno.
Ozbiljno. On je Palestinac, jedan je od nas.
I u ovim neviđenim vremenima, umjesto da idemo ukorak s vremenom,
on zaostaje.
A njemu je uvijek vrijeme za večeru.
Znam, to je zločin među debelima.
Nisam to htio reći. Tko mi je to stavio u srce? Bog!
Ali nije jedini koji zaostaje.
Mnogo je takvih.
Neću spominjati imena. Seinfeld.
Mislim da je rekao: „Nije me briga za Palestinu.”
Jerry, meni je stalo do svih.
I bolje je ubiti vrijeme nego ubijati svojim vremenom.
Festivus za nas ostale.
Gledao sam tu seriju u jednostavnijim vremenima.
Što o ovim vremenima govori činjenica da svijet više vjeruje gđici Rachel
nego The New York Timesu?
Dobro došli u političke teme s Moom Amerom, da.
Žao mi je što vam moram to reći, ali svi ćemo umrijeti.
Svi ćemo umrijeti. Možemo reći da smo ovdje samo na određeno vrijeme.
Vrijeme je ključno. Mogao bih nabrajati unedogled.
Nažalost, nemam još mnogo vremena.
Ovo je udarni termin, sat otkucava.
Kraj je blizu. Svaka sekunda se broji. Zadnji je čas.
A u životu nema prekovremenih.
Moraš zapamtiti onoga tko nadilazi prostor i vrijeme.
Odjednom nema vremena.
Mislili smo da smo bezvremenski, no nismo.
A sad smo u stisci s vremenom. To je utrka s vremenom.
Krajnje je vrijeme. Ključno je vrijeme. Vrijeme je za pokret. Kraj je svega.
Do sljedećeg puta. Myrtle?
„Oslobodite Palestinu!”
Puno hvala, Washingtone.
Puno vas volim.
Hvala što ste došli večeras.
Hvala vam.
Jako vas volim. Ovo mi je sve. Hvala vam.
Kako je? Lijepo je biti ovdje.
Ljudi to uvijek govore, zar ne?
Ljudi to uvijek govore, ali meni to nešto i znači.
MAJKO, TI SI MI NADAHNUĆE. STEPHANIE, VOLIM TE.
POSVEĆUJEM OVO BRATU I SESTRI. DA SMO BAR IMALI VIŠE VREMENA.
Prijevod titlova: Dejan Rakar