Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
„HUMOR JE NEJVĚTŠÍM POŽEHNÁNÍM LIDSTVA“ MARK TWAIN
TRUMP JE SRAB
DIVADLO WARNER
MO AMER: DIVOKÝ SVĚT
Poprosím o obrovský potlesk pro mého bráchu, Moa Amera!
Do hajzlu s DJem Khaledem.
Jo.
Biteezak.
Já fakt…
Dělal jsem to v jiném speciálu a znamená to „Jdi do prdele“.
Pokud jste to neviděli, tak tohle to znamená.
A upřímně, myslel jsem, že to už nikdy znovu neřeknu.
Protože na ulici mi to lidi říkají běžně.
A vždycky jsou to Mexičané, vždycky je to nějaký Mexičan.
Jdu si takhle po ulici a on na mě: „Hej, Mo!“
Tak si říkám: „Neohlížej se, Mo.“
„No tak, brácho. Jsem tvůj největší fanda, vato.“
Ohlédnu se a: „Jdi do prdele!“
„Ale ne!
Proč, Jose, proč?“
Ale DJ Khaled si Biteezak 100% zaslouží.
Na 100 % Biteezak.
Škoda, protože je jedním z nás.
Je to Palestinec a nemluví o tom.
Ani to nepřiznává, takže je to ještě trýznivější.
A pořád ho sleduju na Instagramu.
A spousta lidí mi píše:
„Proč pořád sleduješ DJe Khaleda na Instagramu?
„Protože musím vědět, co dělá.
Abych si mohl z toho sraba dělat prdel.“
A já jsem někdo, kdo si je sám sebe opravdu vědomý.
Vždy, když ho vidím na Instagramu, říkám si: „Ty tlustej hajzle.
Starej tlustej hajzle…
Tlusťochu, šmejde.
Žereš pořád maqlubu, ty tlustá mrcho.
Jak to, že máš kozy na boku? Kdo má sakra boční kozy?
Starej tlusťoch s kozama. A hele, tady je další koza.
A další, další koza."
Kámoš mi říká, že jsem tlustej.
A já na to: „Atleticky tlustej, to je něco jiného.“
„Zvednu 130 kilo, on zvedne akorát jídlo.
Starej, tlustej, mizernej hajzl.“
Na to musíte něco říct.
Musíte, nemůžete si to nechat líbit.
Ale co říkáte a kdy to řeknete je klíčové.
Když jsem psal druhou řadu, vrátili jsme se ze stávky 1. října.
Pak přišel 7. říjen a bylo peklo.
Jel jsem do D.C. a zúčastnil jsem se shromáždění JVP.
To jsou Židé, bojující za mír, parta mladých…
Přesně.
Bylo to fakt super, všichni ti mladí Židé
a Palestinci se snaží udělat tu správnou věc.
Byl jsem před Kongresem a ptají se mě: „Řeknete něco?“
Říkám: „Upřímně řečeno,
na takové pódium nejsem zvyklý.“
Říkám: „Půjdu poslední.“ Nechcete být uprostřed.
A pak vás někdo sleduje: „Zabij je všechny, hovada!“
Další den to bude v novinách:
„Antisemitský semitský komik se včera přidal k antisemitskému
židovskému shromáždění ve Washingtonu.“
Chtěl jsem použít svý umění.
Podle mě je stand-up poslední volnou formou umění,
tak jsem zavolal D.C. Improv.
A říkám: „Rád bych využil vaši lokaci.
Za svou kariéru jsem ji vyprodal víc než stokrát.“
A oni mě odmítli. Říkám si: „No do prdele.“
Koukal jsem na svého manažera
a říkám: „Najdi mi nějaké místo, kdekoli.“
A ironie celé té situace
byla to, že to místo, co mi našel,
byl německý pivní gay bar.
Nadšeně mi říkali: „Ja! Milujeme Mo Amera, jó.
Pojďte k nám, ja.
Obejměte mě, jste mazlivý. To je dobrý.
Můžete použít náš sklep v pondělí a úterý.
Jen máme plno ve středu.“
Říkám: „Nepotřebuju vědět, co se tu děje ve středu.“
Ale je to natočené, nikam jsem to nedal,
protože to bylo tak naštvané.
A rozhodl jsem se soustředit na jediný Palestinsko-americký pořad v televizi,
na to jsem se chtěl zaměřit.
Navždy!
Dal jsem do toho všechnu energii. Dal jsem do toho duši.
A mezitím jsem v Houstonu dělal tyhle malé show.
Ty malé show o tom, čím si moje komunita procházela.
A byl jsem překvapený,
že všechny lístky si kupovali naštvaní běloši.
Jednou jsem přišel na show a než jsem vůbec vzal mikrofon,
nějaká paní zakřičela: „Ukaž jim, zlato.
Řekni jim, jak se přesně cítíš.
Prý, ať na to mrknu,
tak jsem si o tom všechno zjistila.“
Izrael to tak posral,
že teď už Palestinu podporují i vidláci? To je šílené.
Zeptal jsem se jí, jak se jmenuje.
Prý Myrtle. „Myrtle?
No sakra, Myrtle,
odteď tě vezmu na každý mediální rozhovor,
který kdy v životě udělám.“
Zvlášť u těch rozhovorů,
kde se někdy novináři snaží, abys klopýtnul.
Sedí tam a prý: „Než probereme druhou řadu,
odsuzujete Hamas?“
„Vteřinku. Myrtle, prosím?“
„Jasně Mohammede, kreju ti záda, zlato.
Chceš podrazit mého chlapa Mohammeda, co?
To je blbá otázka. Myslíte, že to je jedno nebo druhé, co?
Tak mi dovolte vás trochu vzdělat, jo?
Slyšel jste někdy o Nakbě? Ne?
V roce 1948 vyhnali přes 750 000 Palestinců.
Vykuchali přes 500 vesnic. Bůh ví, kolik lidí zavraždili.
Ne, Mohammede, ještě jsem neskončila.
Tak jsem zašla trochu hlouběji,
a zjistila, že půl milionu Palestinců žije v Santiagu v Chile.
Říkám si ‚Co sakra dělají V Santiagu v Chile?'
Zašla jsem ještě hloub a zjistila, že většina jsou křesťané.
Říkala jsem si: ‚Počkat, Palestinci, Křesťané, Betlém, Nazaret'.
Panebože, Ježíš je Palestinec. Neměla jsem slov.
Jasně, že byl Palestinec, proto ho Židé chtěli zabít.“
Dobře, klid. Čas na oddech, Myrtle, dáme si pauzu. Klid.
Někdy zajdou moc daleko.“
Víte, že v Americe existují čtyři města jménem Palestina?
Jedna z nich je v Texasu.
Představuju si, že během vysílání tam sedí dva Texasané
z Palestiny v Texasu, celý zmatený.
„Co se děje v Palestině, Jebediahu?
Všechno je v pohodě.“
„Ne tahle Palestina, původní Palestina.“
„Počkat, ona existuje další Palestina?“
„Jo, odkud pochází Ježíš.“
„Počkat, Ježíš je z Texasu?“
„Jo, teď se jmenuje Jesus. Jmenuje se Jesus.“
Mír a požehnání.
Asi vás to překvapí.
Jeden můj dobrý přítel, který mi tu pomohl, je náhodou Žid.
Říká o sobě, že je sionista v léčení, což je k popukání.
Při natáčení jsem si neuvědomil,
že si taky procházel emocemi.
Přišel za mnou a řekl: „Mo, na něco jsem přišel.
Už vím, co pro mě Izrael znamená.“
Říkám: „Co?“
„Izrael je jako dítě, které miluješ
a pak z něj vyroste školní střelec.“
Říkám si: „No sakra.“
A to jsem neřekl já, chápete? To řekl on.
Chápete, proč jsem vám vzal telefony?
Upřímně na lidi židovského původu žárlím.
Jo, protože umíte skvěle spolupracovat.
Kdyby Židé vlastnili obchody s bagely,
všichni by se sešli a dohodli na ceně.
Řeknou si: „Tak jo, komu ty bagely patří?
Takhle špatně já napodobuju Židy.
„Máš ty bagely? Ty máš bagel. Tys taky měl bagel.
Dobře, všichni se shodneme, pět dolarů?“
„Dobře, pět dolarů.“
Na druhou stranu my Arabové jsme hrozní.
Jsme příšerní! Hrozní, vůbec to nedáváme!
Kdysi to tak nebylo. Nejsme na hovno, ale jsme.
Vynalezli jsme tolik úžasných věcí.
Univerzity, algebru, mýdlo.
Kávu, to všechno. Ale prostě nedokážeme spolupracovat.
Když má Arab obchod s falafelem
a další má přes ulici taky jeden…
„Kolik? 4,99 dolarů?
Tak to teda ne 3,99 dolarů.“
„3,99 dolarů? Jdi do hajzlu, 2,99.“
„2,99 dolarů? Zdarma, vyliž mi!
Vezmu si půjčku, zkrachujeme a umřeme.“
Díky bohu.
Co to děláme?
Už tak je to tady dost těžké.
A druhou řadu nebylo snadné udělat.
Vůbec to nebylo snadné.
Poslouchat všechny ty komentáře během a i po produkci,
je to frustrující.
Někdo mi napsal:
„Mo, viděl jsem druhou řadu, osmý díl.
Děláš z Izraelských obranných sil padouchy.
Děláš, jako by byli špatní.“
A já na to: „Já dělám…
Já dělám z okupačních jednotek padouchy?
Ne to, že bombardují celé civilní obyvatelstvo?
Jdi do hajzlu, prosím tě.“
Je to absurdní.
Nemůžeme věřit vládě, musíme věřit sami sobě.
Proto jsem si vybral tuhle lokaci.
Být přes ulici od těch zasranejch šílenců, víte?
Chtěl jim říct: „Nebojíme se, jsme tady.
Je mi fuk, co děláte, jsme spolu.“
Nesmíme se bát.
Pravda je pravda.
Nemůžu vládě věřit. Nevím, co se tam vůbec děje.
Vznikají divné vztahy, Elon Musk se rozešel…
Nevím… A Elon Musk je divnej týpek, to musíte uznat.
Asi to ani není skutečný člověk,
jeho oblek z lidské kůže v jednom kuse selhává.
Není skutečný, má čip v mozku. Pořád se restartuje.
Jeho syn, nerad mluvím o dětech, ale jeho syn je v Oválné pracovně:
„Drž hubu, zavři kurva hubu."
Nevím, jestli řekl „kurva“, ale bylo to fakt špatný.
Ať se jmenuje jakkoli, E se rovná MC na druhou, matika mi nejde.
A jeho táta je na největším pódiu na světě,
a úplně mu hrabe, mluví o…
Nebudu ten pozdrav dělat jako on, ale víte, co myslím.
Však víte…
„Antisemitský semitský bílý rasistický komik včera ve Washingtonu, D.C.
udělal nacistický pozdrav.“
Moje fotka v novinách.
Není to skutečný člověk. Není.
Myslím, že pokud ho ještě někdy uvidím, tak mu sundám obličej.
A když mu sundám obličej,
bude tam ten malý chlapík z Mužů v černém.
A řekne mi: „Tajemství vesmíru
je na Epsteinově seznamu.“
- „Co na Epsteinově seznamu je?“ - „Epsteinův seznam.“
- „Co na tom seznamu je?“ - „Epstein.“
Ne!
Už nikdy se to nedozvíme.
Pokaždé, když si utřu čelo,
cítím se jako Louis Armstrong.
No ty jo, to bylo úžasný.
Fakt super.
Můj svět
se navždy změnil, protože jsem měl dítě.
No jo.
Teď mu hledám mámu a…
Jsem muslim, takže mám tři volné pozice…
K tomu vtipu mě nutí, moje žena ten vtip miluje.
Fakt nekecám, miluje to.
Ten vtip zbožňuje.
Byli jsme v Dauhá, dělal jsem show pro 5 000 lidí.
A žena mi říká:
„Musíš říct ten vtip, to je dostane.
„Zaprvé, nevíš nic o stand-up komedii, jasný?
Zadruhé, geograficky
je tohle to nejhorší místo, na takové vtipy.“
Ptá se proč. „Protože všechny manželky tam jsou.“
Ale udělal jsem to pro ni.
A nic, ani jediná reakce. A najednou slyším…
Podívám se a je to moje žena. Říkám: „Skvělé.
Díky moc, zlato.“
Šílený, protože otěhotněla ona, ale všechny příznaky, jsem měl já.
No fakt, říká se tomu sympatie těhotenství.
Měl jsem je všechny.
Otěhotněla a já měl nevolnost, průjem, pořád jsem zvracel.
Ona byla v pohodě, chodila běhat, dělala jógu a tak.
Super. Já každé ráno zvracel.
Prý: „Jsi v pořádku?“
„Jsem těhotnej, měj trochu soucitu.
Nebolí tě prsa? Já se cítím divně.“
Bylo to šílené. Ale všechny příznaky zmizely,
když jsem poprvé slyšel tlukot srdce mého dítěte.
Říkáte: „Ó,“ ale mně se ulevilo. „Konečně se můžu vrátit ke kouření.“
Říkám si: „Díky bohu.“
Říkám: „To ty jsi těhotná, ne já.“
A pak jsme byli u doktora v nemocnici tak, jak se má.
A ona začne mluvit o svojí bohaté bílé kámošce Denise.
Denise prý říkala, že si musí sehnat dulu a porodní asistentku
a mít přirozený domácí porod.
„Nemůžeš věřit Denise.
V domě boty nosí a venku ne.
Té mrše se nedá věřit.“
Nechtěl jsem nic měnit: „Doktora si necháme.“
Sejdeme se s tou dulou a porodní asistentkou, byly uznávané.
Ale vešli jsme dovnitř a oni prý: „Vítejte ve porodních službách.“
Což mě, upřímně řečeno, trochu zarazilo.
Zní to jako pohřební služby. Porodní služby!
Nevím, je to divný. Taky na sobě taky měly fotbalové dresy
s nápisem „Nejlepší porodník“ na zadní straně.
„Tak tohle děláme?
Budeme mít při porodu Toma Bradyho? Tohle je divný.“
Ale souhlasili jsme, najali jsme je, ale nepřipravili mě.
Neřekli mi: „Hele, Mo, tohle uděláš, když dojde ke kontrakci.
Nic. Jen slyším…
Mám za to, že dům je posedlý.
Modlím se.
Prosím o Boží ochranu. Není jiné moci než skrze Boha.
Zapálit kadidlo a šalvěj. Cokoli, co v téhle situaci pomůže.
A já vejdu a ona je uprostřed kontrakce…
A mám tu nejpitomější možnou otázku. „Je na čase?“
„Co si sakra myslíš?“
„Promiň.“ Tak jsem zvedl telefon a říkám:
„Hele, porodníci, poslouchejte.
Má kontrakce, nevím, co mám dělat.“
„Musí mezi nimi být pět minut.“
„Fantastické.“ Zavěsil jsem.
Vrátil jsem se do pokoje a začne mít další kontrakci.
Tak jsem začal dávat rady.
Říkám, „Zlato, roztáhni kolena, jo?
Uvolni boky a roztáhni kolena.“
A ona na to: “Nemáš ponětí, o čem to sakra mluvíš!“
„No, to máš pravdu.
Nevím, o čem to sakra mluvím,
ale tohle jsi chtěla.
Chtělas přirozený domácí porod
a teď ti tvoje dítě odrozuje komik.“
- „Ťuk ťuk, kdo tam?“ - „Mo Amer, nic lepšího není k mání.“
„Promiň, ale když se kolena dotýkají, nic odtamtud nevyleze!“
A pak má další kontrakci
a dělá takový divný pohyb jako surfař…
„Přesně tak, zlato, jeď na tom jako na vlně.“
„Drž hubu, nevíš, o čem to mluvíš!“
„Máš pravdu,“ tak znovu volám, „hele, porodníci, poslouchejte mě
Oblečte si dresy, je čas na zápas.“
A víte co?
Fakt se objevili v dresech.
Dula a porodní asistentka jdou do ložnice.
Chvíli na to další kontrakce.
Dula říká: „Kolena od sebe. Uvolněte boky.“
Moje žena se na mě otočí: „Nic neříkej.“
Já na to: „Nic neříkám,“ zatímco stále dělá surfaře.
A dula říká: „Správně, zlato, jeďte na tom jako na vlně.“
Nemohl jsem si pomoct, řekl jsem: „Já ti to kurva říkal!“ a odešel.
Zapálil jsem si jointa a šel jsem ven.
Říkám si: „Tohle je příliš, co budeme dělat?“
Ta chudinka rodila 27 hodin
bez jakékoli anestezie
a uvízla na šesti centimetrech na posledních sedm hodin.
Chápete? Twerkovala bez hudby.
Ztratila kontrolu nad nohama.
„Pokud budeš dál takhle twerkovat, tak rychle zase otěhotníš.“
Neřekl jsem to, ale myslel jsem si to.
Nahlas jsem zakřičel: „Konec hry, porodníci.
Beru ji do nemocnice, tohle je absurdní.“
Přivezu ji, sestra mě vidí: „Co se to děje?“
„Rodí už 27 hodin.
- Před sedmi hodinami uvízla.“ - „Jak to víte?“
„Dělám jí sestru.“
„Panebože, musíme ji okamžitě dostat dovnitř.
Musíme jí dát anestetikum a všechno dezinfikovat.
Takže vy musíte odejít.“ Říkám si: „Fantastické.“
Stál jsem před nemocnicí, zapálil s další joint, jsem vystresovaný.
A pak mi napsala žena z nemocniční postele: „Panebože.
Cítím se mnohem líp.
Mám kontrakce zatímco ti píšu a nic necítím.“
A tahle část mě naštvala, říká: „Panebože, my jsme byli blbci.“
Byl jsem nasraný, říkám si: „My? Proč mě do téhle sračky zatahuješ?
Snažil jsem se ti to rozmluvit.“
Smazat.
To není dobrý nápad.
„Zlato, chtěl jsem tě na tvé cestě k domácímu podpořit,
ale věděl jsem, že je to fakt špatné znamení,
když mají na sobě fotbalové dresy!“
Smazat.
„Zlato, jsem šťastný, že jsi šťastná.“ Poslat. To bude ono.
Konečně jsem v nemocničním pokoji, oba jsme zdrogovaní.
Říká: „Ahój.“ A já na to: „Ahój.“
Pak to udělá znovu, říká:
- „Tohle je o tolik lepší, jsme hlupáci.“ - „Jo, jsme tak hloupí.“
Tahle chudinka uvízla na šesti centimetrech,
na skoro dalších sedm hodin.
Konečně se objeví náš doktor: „Musíme to dítě dostat ven.“
„Ty vole, neříkej, musíme to dítě dostat ven.
Čerstvé zprávy, musíme to dítě…
Proto tu vůbec jsme, abychom dostali to dítě ven.“
Prý: „Nelekněte se, ale musíme udělat císařák.
„Záleží mi jen na tom, co je nejlepší pro mou ženu a dítě.“
A pak představí dalšího doktora a říká:
„Bude mi asistovat při porodu vašeho syna.“
Otočím se a vidím, že má jarmulku.
A říkám si: „Tohle je narafičené.
Mosad se snaží unést mé palestinské dítě!“
Nesnáším, že se tak cítím. A on si jen tak přijde a říká:
„Mír s vámi.“
„Jo, přesně to bych řekl, kdybych dělal pro Mosad.“
„I na vás mír“
A pak přijde a začne mluvit s manželkou,
ale fakticky mluví se mnou, mně to neuniklo.
„Poslyšte, jako marocký Žid jsem tady, abych vám pomohl odrodit vašeho syna.
Znovu jako marocký Žid, věřím v Boha
a jsem tu, abych vám pomohl odrodit syna.“
„Já vidím, co tu děláš, kámo.
Víš, že jsem Palestinec, nemůžeš tu vést politickou konverzaci.
Řekl jsi, ‚mír s tebou,' abys uvolnil atmosféru,
mluvíš o tom, jak jsi marocký Žid ze severní Afriky.
‚Jsem skoro Arab, ale nejsem Arab, ale tak trochu Arab.'
‚Jsem Žid, ale ne sionista, dobrý?'“
„Seru na to, dobrý, ale sleduju vás, doktore Mosade.“
A pak mi dají scrubsy univerzální velikosti,
což je mimochodem lež, nejsou univerzální.
Na porodní sál vcházím takhle.
A celý ten císařák jsem sledoval jako psychopat.
To prý ještě nikdo v historii neudělal.
Jako bych věděl, co dělají.
„Co to je, ledvina? Ty má dvě, posuňte ji stranou.
Super, prostě to vyndejte.“
Zvedli mého syna, a říkají: „Vyfoťte se s ním.“
- „Nechci se fotit“ - „Ale no tak, vyfoťte se.“
„Kámo!
Mé palestinské dítě na tomhle kontrolním bodě drželi 40 hodin.
Na fotky není čas.“
Tak jsem ho umyl a vzal ho k jeho mámě.
Ona plakala a já myslel, že budu taky zahlcený emocema.
Ale nic. Nic jsem necítil. Snažil jsem se…
Nic se nestalo.
A prý je to pravda. U mužů se to stává mnohem později.
Naštěstí se to u mě stalo tu noc, když jsem ho držel.
Dal jsem si ho na hruď a ztratil jsem nervy.
Úplně jsem se zhroutil: „Panebože.
Panebože, to je opravdové dítě.
Musím si dát dohromady důchodové pojištění, habibi.
Baba se o tebe postará. Neboj se, habibi.
Chci, abys věděl, že se jmenuješ po svém pradědečkovi.
A tvém dědečkovi a praprapradědečkovi.
A tvůj prapra… Máš sedm muslimských jmen, habibi.
Bude pro tebe těžké, vyrůstat v Americe.
Bude to tak těžké.
Ale ty budeš přesně vědět, odkud pocházíš, habibi.“
A sestra vejde dovnitř:
- „Jste v pořádku?“ - „Jo, v pohodě.
Jsem v pohodě, to jen na začátku těhotenství
jsem měl všechny ty příznaky. Víte?
Měl jsem nevolnost, průjem, všechno.
A doteď jsem nic necítil.
Všechno se to teď na mě navalilo najednou.
A pojmenoval jsem ho po jeho prapradědečkovi.
Chvála Bohu.
Vypadá jako jeho pradědeček.
Ani nevíte, co znamená subhanalláh, ale pak vám ukážu fotku.“
A ona říká: „Ne, on vám saje prso." A já na to: „Proboha."
Řekl jsem: „Přinesme mu mléko.“ Jo.
A tak se narodil můj syn Ali.
Malý Ali Alooshi.
A opravdu jsem mu dal sedm jmen.
Měl jsem to velmi promyšlené.
Protože chci, aby přesně věděl, odkud pochází.
To je velmi důležité.
Opravdu důležité.
Proto jsem to dal do poslední epizody druhé řady.
Učitel se jednou ptal:
„Jak se jmenoval tvůj pradědeček z otcově strany?“
A já nevěděl. Znal jsem pár jmen,
ale nevěděl jsem přesně.
A on říká, „Tohle je tvoje linie a hele, jak snadno se necháš vymazat?
„Ale jo, no!“
A tak jsem si dal za cíl zjistit, odkud přesně pocházím.
Beru to tak vážně, že v poslední epizodě druhé řady
je v každé scéně z Palestiny záběr naší vesnice Burin.
Odtamtud pocházíme.
Protože…
je to jako historický archiv.
Ať se stane cokoli, můj syn se na to může podívat a říct:
„Odtud pocházím.“ Chápete?
Je to velmi důležité.
Ano.
A vždycky jsem byl sám sebou.
Se stand-upem jsem začal jako 14letý kluk na jihu Ameriky.
Ve většině míst, kde jsem byl, nikdy Araba ani neviděli.
A vždycky jsem byl sám sebou.
Na začátku kariéry mi říkali, ať si změním jméno.
jeď do Los Angeles a neříkej jim, že jsi Palestinec.
Ale to bych nikdy neudělal, ztratil bych sám sebe.
Nicméně po 11. září jsem na dva měsíce byl Italem, jo?
Bylo to jen na pár měsíců.
Vždycky jsem se cítil jako ryba na suchu.
Určitě jste to zažili i vy, ne?
Pocházím z Kuvajtu, chodil jsem do New English School,
což je britská anglická škola, tak jsem mluvil s britským přízvukem.
Dostal jsem se do Ameriky,
kde mně hned nakopali, chápete?
Přišel jsem do školy: „Zdravíčko!“
Chápete? Tak to vypadalo.
Neměl jsem žádnou představu o tom, co to znamená, být cool.
Neměl jsem nic.
Jsem rád, že jsem potkal dva kámoše, kteří mě všechno naučili.
Byli to Bruce, který byl černoch a José, Mexičan.
Od Bruce jsem velmi rychle zjistil že u černochů,
když existuje pravda kterou je třeba říct,
třeba když máš oblečení na hovno,
tak dostaneš sprdnuto klidně před celou školou.
Nevěděl jsem to, přišel jsem do školy ve špatných botách
a Bruce řekl: „No do prdele!
Všichni pojďte sem!
José, ty taky.
Moe má na sobě Pro Wings Payless. Jsou 13,99 dolarů, je to chudej.“
A říkám si: „Ou.
Chudej?“ Víte jak.
Ale José byl trochu něžnější.
Trochu milejší, když jsem dělal hovadiny.
Když jsem měl na sobě něco špatného, José říká:
„Kámo,
vypadáš jako děvka.
Kdo tě sakra oblékl?
Nebudu lhát, mám chuť ti rozbít držku.
Poslyš, dneska nemůžeme hrát, jasný?
Ale možná zítra, jo? Možná zítra.
Poslyš, já půjdu pryč, žádné ťuknutí pěstí, okej?“
Takový to bylo.
Nedošlo mi, že britská angličtina je jiná než americká angličtina.
Takže jsem docela často něco posral.
Bratr mi sehnal kotě s posttraumatickou stresovou poruchou.
Doma jsem mluvil britskou angličtinou,
nikdy jsem neřekl „kočka“.
Řekl jsem: „Tady, číčo.“
A doma mě nikdo neopravoval. „Tady, číčo.“
Ve škole o přestávce jsem se rozhodl,
že tuto novou informaci prozradím mému příteli Bruceovi.
Jdu k němu a říkám: "Brucei, hádej co."
A Bruce řekl: „Co?"
„Mám teď číču. Není to fantastické?"
On na to: „Co? Cos to řekl?
Asi jsem tě neslyšel.“
„Mám číču, je malá a chlupatá, chceš ji vidět?“
Bruce, okamžitě: “Hej, všichni, shromážděte se.
José, ty pojď taky.“
A před celou školou se mě ptá: „Mo, máš číču?“
„Ano, mám číču, není to fantastické?
A José přišel o rozum: „Co, brácho?
To myslíš vážně? Máš vagínu?
Opravdu? Jako…
Celou dobu jsi můj přítel a já nevěděl, že máš vagínu?
To jako vážně, brácho?
Děláš si srandu?“
A pak se odmlčel a řekl: „Můžu se na ni podívat?“
Ve svojí nevinnosti jsem to nechápal.
„Jo, musíš k nám, jestli chceš vidět moji číču.
Strašně traumatizující.
Se stand-upem jsem začal velmi mladý. Procestoval jsem celý jih.
A myslím to smrtelně vážně, pro většinu z nich
jsem byl jejich prvním kontaktem s Arabem.
Až tak, že lidi na jihu byli šokovaní.
Říkali mi: „Jsi si jistý, že jsi Arab?
Nevypadáš jako Arab.“
Měl bych u sebe vždycky mít velblouda?
Je to jeden z hlavních příznaků bytí Arab?
„Promiňte, tohle je můj velbloud, protože jsem Arab.
Nehlaďte ho, kouše.“ Víte, co myslím? Co to sakra je?
Je to divný, jasný?
Před 11. zářím jsem měl show
a pak po 11. září, kolem roku 2003, mi volali ať jedu do Houmy v Louisianě.
Což je jen kousek od New Orleans. Naprostý zapadákov.
Týpek mi zavolá a říká: „Haló!
To je Mo Amer?“
„Ano, tady Mo…“
A on na to: „Lyšel em toho o tobě hodně, zlato.“
Prej: „Polouchej.“
Ten chlap neřekl ani jedno „S“ za celý ten rozhovor.
Prej: „Mám tu klub jménem Lanya Muted Cafe.
Zeptal jsem se: „Hudba?“
„Jo, Muted Cafe.“
„Ve tředu večer tu chceme mít komedii.“
„Ve středu večer?“
„Přeně tak, ve tředu večer.“
„Tak přijeď.
Mám jen jeden hotelový pokoj, dvě potele.
Můžeš si přivést někoho na zahájení.“
Říkám: „Fajn, kolik zaplatíte?“
„Zaplatím ti asi 1 000 dolarů.“
Říkám: „Sakra, zlato, už jsem na cestě.
já a můj velbloud míříme na východ.“
Byl jsem nadšený.
V roce 2003, 1 000 babek za jednu noc. Tak jsem volal Garymu Bellovi.
Je to komik, který žije přímo na hranici Texasu a Louisiany.
A on taky tak mluví.
Přizval jsem ho. Ne, že by byl vtipný.
Je to příšerný komik, nikdy neměl šanci.
Největší sláva v jeho životě, je to, že o něm mluvím na pódiu.
Ale přivedl jsem ho jako ochrannou vrstvu.
Pro případ, že by se něco stalo, mohl by říct: „Ne, nechte ho být.
Je to obyčejný Mohammed.“
Jediný důvod, proč jsem ho vzal s sebou a on to věděl.
Přijedeme tam, ubytujeme se v hotelu, a jdeme do Lanyard Muted Cafe.
Gary Bell jde na pódium a všichni ho hned nenávidí.
Jeden chlápek řve: „Kdo toho hajzla pozval?“
Gary je nervózní, chce se je získat.
„Byli jste někdy na lovu?“
A nějaký týpek: „Já tě zabiju na tom pódiu!“
Musel jsem na to pódium jít a vzít mu mikrofon.
To jsem udělal jen jednou za svou kariéru.
Udělám svůj set, všechno jde výborně.
Říkám: „Určitě jsi to byl ty, Gary, ne ti lidi.“
Odejdu z pódia, majitel mi dá 1 000 dolarů.
Říkám si: „Jsem bohatý.“
Pak se otočím a vidím, že tam stojí detektiv a policista.
A detektiv říká: „Pojďte sem, hochu.“
A historicky se po: „Pojďte sem, hochu,“ nestane nic dobrého.
A tenhle scénář nebyl jiný.
Říká: „Můžu vidět váš řidičák?“
„Jo, tady je můj řidičák.“
A on zavolá a říká:
„Řidičský průkaz číslo jedna, dva, sedm, devět, sedm, šest, dva, sedm.“
A nějaká paní okamžitě zavolala: „Jo, to on.“
Říkám si: „To on?“
- „Jo, to vy.“ - „To já?“
- „Jo, to vy.“ - „Určitě já?“
Říkám si: „Kdo jsem já, kdo jste vy, kdo jsme my?“
„Jsme jedno.“ Ne?
- „Ne, jen vy.“ - „No do prdele.“
Vezme mě ven a čeká tam na mě tucet policistů.
Šest policejních aut, světla svítí.
Sbírají se tam lidi z té mojí show.
Další polda zastaví a otevře okno: „To je on?“
„Jsi to ty, Jebediahu? Co se to kurva děje?“
Jde ke mně další detektiv a ptá se:
„Co děláte tady v Houmě v Louisianě?“
A já tam stojím vedle cedule s nápisem:
„Dnes v noci Mo Amer ve 20 hodin.“
A je tam i můj obrázek.
„Brácho, já nevím, jak šlo vaše předchozí vyšetřování, ale…
tohle je ta nejhorší detektivní práce vaší kariéry, jasný?“
A přidávají se ostatní,
"Nechte ho být, byl vtipný," říká jeden týpek.
Další zase: „Pokud chcete někoho zatknout,
tak toho zmrda Garyho Bella.
Za to, že se vydával za komika.“
Najednou si říkám: „Kde je sakra Gary?
Tohle je přesně ta situace, kvůli které jsem ho sem tahal.
A teď není nikde k nalezení.“
A najednou se polda ptá: „Co jste dělal v Japonsku a Koreji?“
„Tak počkat, moment.
Jak sakra víte, že jsem byl v Japonsku a Koreji?“
A prej: „No, prohledali jsme vám pokoj.“
Říkal jsem si: „Pane jo, oni mi prohledali pokoj.
Okej, tak tohle vás asi ohromí, připraveni?
Protože tam venku mimo Houmu existuje úplně jiný svět.
Být komikem byl vždycky můj sen.
A ten sen mě už vzal i do Japonska a Koreje.
A většina těch show byly pro americké vojáky.
Po 11. září jsem se trochu bál být sám sebou.
Když dokážu být sebou před nimi,
Tak dokážu být sám sebou před kýmkoli. A to jsem dělal.“
Úplně mu roztál mozek. „Vím, co si myslíte.
Myslíte, že jsem terorista.
Myslíte, že jsem přijel do Houmy v Louisianě…
ze všech možných cílů v Americe.
Kdybych byl terorista
a přišel s bombou do Houmy v Louisianě,
Byl bych zmatený, co tu mám vůbec odpálit, jasný?
Budu upřímný, vypadá to tu, že tu už k výbuchu došlo.
Kdybych tady odpálil bombu, jen bych jim tu vymaloval.
A vyřešil bych váš problém s kokainem, co tu zjevně máte.“
A on mi upřímně odpovídá: „Jo, problém s kokainem máme.“
Dal mi pytel na odpadky plný mých věcí
a řekl mi, ať jdu za druhým strážníkem.
Ten mě chtěl doprovodit zpátky do hotelu.
A když odcházíme, vynoří se z křoví za klubem Gary.
Ptám se ho: „Gary, kde jsi sakra byl?“
A on mi upřímně říká: „Chtějí mě zabít.“
„To já tě zabiju, sedej do auta.“
A kupodivu mi ho bylo víc líto než sebe.
Sedáme do policejního auta a jedeme do hotelu.
Když jsme zastavili, policajt se mi omluvil.
„Je mi to moc líto, že se vám to stalo, upřímně.
Ale my jsme to nebyli.
Váš hotel na vás zavolal policii.“
„Panebože, strážníku… Gary, půjdeme do hotelu
a postavíme se ochrance.“
Tak já velmi agresivně vejdu:
„Kdo to byl? Kdo na mě zavolal poldy?“
Nějaká žena vychází zezadu, má na sobě bezpečnostní bundu
a chybí jí většina předních zubů.
A pokaždé, když promluvila, celou dobu foukal nebo pískal vítr.
„Proč jste na mě zavolala poldy?“
A ona na to: „Vydržte.“
„Vydržte.“
Říkám si: „Se tu díváte na basketbal?
„Co se to kurva děje?“
„Zní to jako tenisky na tvrdém dřevě, netuším, co se děje.
„Vydržte.“
Najednou se začali objevovat toulaví psi a já si říkám, čí vůbec jsou.
„Proč jste na mě zavolala poldy?“
„No,
viděla jsem jméno Mohammed,
a říkala jsem si, že tu máme teroristickou situaci.“
„To je všechno? Viděla jste jméno Mohammed
a je z toho teroristická situace?
A pak se ptá: „Kdo to tu píská?“
Říkám: „Dobře.
Jo.
Omlouvám se, ale nemůžete na někoho volat poldy
jen kvůli jeho jménu.
Musíte mít skutečné důkazy.
Mrzí mě, že vás naše země zklamala a že věříte všemu,
co vidíte v televizi.
To přesně chtějí.
Rozdělit nás, aby nás mohli všechny dobýt, copak to nechápete?“
A bohužel nic z toho neslyšela.
„Počkejte chvíli, viděla jsem jméno Mohammed
říkala jsem si, že tu přece máme teroristickou situaci.
Koukám na toho poldu:
„Rozhodně tu máte problém s kokainem.“
Polda se na mě podívá: „Na něco jsem přišel.“
„Cože? Co jiného by tu mohlo být?“
- „Prohledali jsme váš pokoj.“ - „To jste už říkal.“
„Nedávalo to smysl, ale asi už to chápu.“
Podívá se na Garyho a říká:
„Gary, ty pornočasopisy jsou vaše, ne?“
Podíval jsem se na Garyho: „Tys přinesl pornočasopisy?“
„Kámo, vždyť sdílíme pokoj. To jsi fakt tak nechutnej?
Vejdu do pokoje a celá místnost je v troskách
kromě Garyho postele, ta je dokonale ustlaná.
A nechali vytažené všechny pornočasopisy, jako by nám chtěli říct:
„Víme, co tu děláte, vy perverti.“
Podíval jsem se dolů a počítal. „Dvanáct?
Tys přinesl tucet pornočasopisů?
Brácho, jak moc honění jsi dneska večer plánoval?
Díky bohu, že zavolala poldy.
Zastavila jiné teroristické spiknutí.“
Ale vždycky mě… Vždycky mě podezírali z terorismu.
Dokud jsem si tím neprošel sám,
netušil jsem, co je kontrola TSA.
To vlastně jdete do letištní bezpečnostní kanceláře,
dáte jim 100 dolarů a vyplníte papíry
a sláva, už nejste podezřelí z terorismu.
Je přece všeobecně známo,
že teroristé nesnáší papírování.
Ale moc se mi ulevilo, protože agenti TSA jsou vážně agresivní.
Nevím, co je tak štve, ale vždycky řvou: „Vyndej notebook!
Dej to do toho boxu! Odděleně, dobře?
A ty ho strčíš dovnitř. Ne já, ty si ho strč.
Ať to tím celé projde, sundej si boty!“
A nedej bože, abyste přinesli vodu. Do prdele.
Když přinesete vodu…
Říkám: „Co je za problém s Acqua Pannou?“
„To nemůžete.“
Zamotají vám hlavu, ujdou metr a půl
„Tam se pít nesmí, ale tady pít můžete, jestli chcete.“
A vy nechcete plýtvat, tak se waterboardujete.
„Promiňte lidi, přinesl jsem si litr. No tak, můžete přede mě.“
Tak fru… Viděl jsem je nadávat jedné staré ženě na vozíku.
Měla jablečný džus, tak po ní jdou.
„Tohle nemůžete přinést!“
A ona říká: „Ale…
Já ho potřebuju na cukrovku.“
Říkám si: „Tak počkat, co to kurva je?“
Agresivně jí ho vyhodili do koše.
„Sklapni, děvko! Nás nedostaneš, Al-Kájdo!“
Dneska ne, Usámo!“ Říkám si: „Klídek,
potřebuje jablečnej džus, tak jí dej blbej jablečnej džus.“
Podobný scénář, starší muž je na vozíku.
Zdá se, že měl nějakou mrtvici,
protože se mu nedařilo chodit
a oni ho nutili projít rentgenem.
Takže vejde takhle, a oni po něm řvou: „Zvedněte ruce!“
Nemůže zvednout pravou ruku, tak ho chytí levou rukou.
Zvedne mu ji a říká:
„Nehýbejte se!“
Říkám si: „Do hajzlu s tím, všechny tu vystřílím.
Všechny je zastřelím. TSA mě zradikalizovalo. Je to tu.“
Proč jsou na to tak hákliví? Kvůli decilitru vody? Chci to pochopit.
Prej…
- „Co se děje?“ - „Na etiketě stojí 1,2 decilitru.“
„Ale 80 % tekutiny je pryč, co je za problém?“
„To je jedno, láhev má 1,2 decilitrů.“
To se z té tekutiny dá vyrobit bomba nebo něco?
O to tu jde?
No, není nijak omezeno, kolik decilitrovek s sebou
můžete přinést.
Technicky vzato by šly smíchat později.
Bože, prosím, jen to nikdo nedělejte. Prosím vás.
Nikdo to prosím nedělejte.
„Antisemitský semitský bílý rasistický
teroristický komik včera večer ve Washingtonu, D.C.
propagoval ve Warner Theatre výrobu tekutých bomb.
- Mo, Máte nějaké připomínky?“ - „Moment. Myrtle, prosím.“
„Počkej chvilku, ty hajzle.
Jak se do lesa volá, tak se z lesa ozývá.“
Možná je to pravda.
Možná proto ten eskalující rasismus.
Možná toho se běloši tolik bojí.
Ne ti běloši mezi námi. Obejměte tu nějakého bělocha.
Pokud vedle vás sedí běloch, obejměte ho. Nemluvím o vás.
Ale vážně, to proto ten strach?
Protože víme, co se stalo.
Víme, co se stalo s domorodým obyvatelstvem Ameriky,
a Afroameričany v otroctví, s Číňany se železnicí.
A co dělali Mexičané?
Jen se vraceli. Odtud pocházejí, jen se vracejí.
A prý DNA…
Říká se, že DNA nese traumatické vzpomínky.
Takže nevědí, proč se vracejí.
Jen si říkají: „Já nevím, brácho, ale…
Nevím, kam jdu, pero necesito, brácho, prostě…
Prostě musím jít, brácho.
Nic jsem neudělal, můj pradědeček prostě něco zapomněl, vato.“
Máme tolik různých typů muslimů,
kteří čelí diskriminaci. Tak kdo bude další? Běloši.
Možná se jim ten jejich strach vrátí.
Možná mají v hlavě scénář,
kde běloch vejde do pekárny
a za pultem pracuje černoch.
A on vejde.
„Můžu dostat kousek toho koláče, prosím?“
A ten černoch na to: „Promiň,
ale váš druh tady neobsluhujeme.
Jo, ty chceš mluvit s manažerem? Hej, Jose!“
A José povídá: „Co tu chceš, gringo?
No tak, víš, že by tě tu nikdo neměl vidět.
Přicházejí skuteční zákazníci.“
Jako…
Fuj, čéče…
„No tak, brácho.
Chceš mluvit s majitelem? Je to Číňan.
Těm teď patří všechno.“
A ten běloch jen řekne: „Tak jděte do prdele,“ a odejde.
Nikdo není lepší než ostatní.
Nikdo.
Vůbec nikdo.
Brácho, vypadá to, že historie se opakuje znovu a znovu.
Máma mi nedávno řekla, a tohle mě fakt dostalo,
že má pocit, že žije stejným životem, jako její babička.
To mě vážně zasáhlo.
A čas
nejde porazit.
Čas je pomíjivý, čas letí.
A nedá se vrátit.
Lidi říkají: „Já ten čas doženu.“
Ale čas nedoženete.
Uděláte si čas, ale času není nikdy dost.
Mého kamaráda čas nezajímá.
Říká: „Klidně budu čas zabíjet.“
„Chceš zabít čas? Na to není dostatek času.“
Říká: „Budu koukat na Love Island.“
„Love Island?“
Pak jsem se nechal vtáhnout:
„Hudo, proč to proboha děláš, Hudo?
Hudo, proč?
Nezáviď, to tys teď seřval Jeremiah.
A on se jen srovnává se svými city. Všichni se jen líbají
a Chelley a Ace nejsou ani skutečný vztah,
jsou v tom jen pro prachy.“
Říkám si: „Panebože, 40 dílů, 40 hodin, taková ztráta času.“
A ať se děje cokoli, nesmíte čas předbíhat.
Pokud jste čas předběhli, nejspíš jste mrtví.
U každého, kdo zemře mladý,
vždycky říkají: „Předběhl svůj čas.
Tolik předběhl svůj čas.“
„Jo, byl tak moc v budoucnosti, že z toho umřel.“
Jimi Hendrix, Bob Marley, Amy Winehouse, Chris Farley.
Všichni předběhli čas.
Jeffrey Epstein.
Seděl v base a byl na špatném místě ve špatnou dobu.
Celá ta situace je časovaná bomba.
A přitom to vypadá, že hrozní lidi pořád ne a ne umřít.
A až umřou, všichni říkají: „No, už bylo na čase.
Už jsem myslel, že ten hajzl neumře nikdy.
Myslel jsem, že má tolik času.“
„Jo, bylo na čase. Času nikdy neutečeš. Jo.“
Někteří lidé říkají_ „Mo, ty jsi tak předběhl svůj čas.
První arabsko-americký komik, co má vlastní stand-up speciál.
Měl jsi kefíju v prvním stand-up speciálu.
Udělal první palestinsko-americkou televizní show.“
Ne, já chci předbíhat čas.
Chci být včas. Chci být ve správný čas na správném místě.
Chci být načas a nadčasový.
Chci to stihnout včas se spoustou času navíc.
Abych mohl trávit čas s těmi, na kom záleží.
S lidmi, kteří tu pro mě pokaždé budou.
Abych se nemusel vracet v čase, abych si nemusel dělat čas.
Můžu tam být v tomto okamžiku.
Takže jestli vám na tom záleží, měli byste se čas od času navzájem hlídat.
Máma mi vždycky říká: „Jestli mě miluješ, ukaž mi to.“
A proto jsem tak frustrovaný DJem Khaledem.
Myslím to vážně, je to Palestinec. Nakonec je jedním z nás.
A v těchto bezprecedentních časech, místo toho, abychom drželi krok s časem,
on je pozadu.
A pro něj je vždycky čas na večeři.
Já vím, vtípek o tlustém od tlustého.
Nechtěl jsem to říct, ale víte, kdo mi to vložil do srdce? Bůh!
Ale on není jediný pozadu.
Je tu spousta dalších.
Nebudu jmenovat. Seinfeld.
Myslím, že řekl: „Palestina mě nezajímá.“
Jerry, mně záleží na všech.
A je lepší čas zabít, než ve svém čase zabíjet.
Pro nás ostatní je to Festivus.
Ten pořad jsem sledovával v jednodušších časech.
Co to o těchto časech říká? Že svět věří paní Rachel
víc než New York Times?
Vítejte v Real Time s Mo Amerem. Ano.
Nerad vám to říkám, ale všichni umřeme.
Všichni umřeme. Dalo by se říct, že náš čas je omezený.
A čas je důležitý. Mohl bych pokračovat.
Bohužel už nemám čas.
Je hlavní vysílací čas a letí nám to.
Máme vypůjčený čas a každá vteřina se počítá.
A v tomhle životě nejsou přesčasy.
A musíte pamatovat na toho, kdo prostor a čas přesahuje.
A pak už najednou není čas.
Mysleli jsme, že jsme velcí, ale tak to není.
A teď nás tlačí čas. Je to závod s časem.
Je nejvyšší čas, je čas jít, je konec času.
Tak se uvidíme příště, že Myrtle?
"Osvoboďte Palestinu!"
Díky moc, Washingtone, D.C.
Z celého srdce vás miluju.
Díky, že jste dnes večer přišli.
Děkuju.
Mám vás moc rád, hrozně moc to pro mě znamená, díky.
Jak se máte? Je skvělé tu být.
Lidi to vždycky říkají, ne?
Říkají to, ale nemyslí to vážně. Ale já to vážně myslím.
PODĚKOVÁNÍ MÉ MILOVANÉ MATCE
STEPHANIE
BRATROVI A SESTŘE
TAK MOC JSTE PŘEDBĚHLI SVŮJ ČAS. CHYBÍTE MI.
Překlad titulků: Mia Lévyová