Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
- HUMOR ER MENNESKETS STØRSTE VELSIGNELSE. - MARK TWAIN
TRUMP BAKKER ALTID UD
Giv et stort bifald til Mo Amer!
Fuck DJ Khaled.
Ja.
Biteezak.
Jeg gjorde det i min tidligere special, og det betyder "i din røv".
Hvis I ikke har set den, betyder det "i din røv".
Jeg troede faktisk aldrig, jeg skulle gøre det igen.
For jeg bliver biteezaked på gaden med jævne mellemrum.
Og det er altid mexicanere. En mexicansk fyr.
Jeg går hen ad gaden, og han råber: "Hej, Mo!"
Jeg tænker: "Se dig ikke tilbage, Mo."
"Kom nu, mand. Jeg er din største fan, vato."
Jeg ser tilbage. "I din røv, skiderik!" "Åh nej!"
"Hvorfor, Jose, hvorfor?"
Men DJ Khaled fortjener 100 % en biteezak.
100 % biteezak.
Det er synd, for han er en af os. Han er palæstinenser og siger ikke noget.
Han anerkender det ikke engang, hvilket gør det værre.
Og jeg følger ham stadig på Instagram. Og mange skriver til mig:
"Hvorfor følger du stadig DJ Khaled på Instagram?"
"Jeg må se, hvad han laver,
så jeg kan gøre grin med ham. Det er vigtigt."
Og jeg er et hyperselvbevidst menneske,
men når jeg ser ham på Instagram, siger jeg:
"Din fede, gamle, fede, skide, fede,
gamle, fede, naragtige, skide, fede…
Spiser-for-meget-maqluba, fede…
Hvorfor har du patter på siden? Hvem fanden har det?
Gamle, fede, sidepatter… Se, der er endnu en.
Endnu en patte."
Min ven siger: "Du er selv fed." "Jeg er atletisk fed. Det er noget andet."
"Jeg kan tage 130 kilo i bænkpres. Han kan tage sandwicher. Gamle, fede…"
Man skal da sige noget. Man kan da ikke lade være.
Og hvad man siger og hvornår, er altafgørende.
Da jeg skrev 2. sæson, kom vi tilbage fra strejken den 1. oktober.
Så kom den 7. oktober, og hele helvede brød løs.
Og jeg tog til D.C. og deltog i et JVP-stævne.
Det var Jewish Voice for Peace, en flok unge…
Nemlig.
Det var virkelig fedt.
Alle de unge jøder og palæstinensere, der ville gøre det rigtige.
Jeg stod foran kongressen, og de sagde: "Vil du tale?"
Jeg sagde: "Jeg er ærligt talt ikke vant til den slags scener.
Jeg går på sidst." Man vil ikke på i midten.
Og så kommer der en med: "Fuck dem! Dræb dem alle!"
Så står der næste dag i avisen:
"Antisemitisk, semitisk komiker i aftes
slutter sig til antisemitisk, semitisk demonstration i Washington, D.C."
Men jeg ville bruge min kunstart, fordi standup er den sidste frie kunstart.
Så jeg ringede til D.C. Improv.
"Må jeg lave et show her, hvor jeg ofte har optrådt for udsolgte sale?"
Og de sagde nej. "Nå, pis." Jeg så på min manager.
"Find mig en hvilken som helst scene."
Og det ironiske er, at der, hvor de lod mig gøre, hvad jeg ville,
var en tysk bøssebar.
De sagde: "Ja, vi elsker Mo Amer. Kom bare. Åh ja.
Giv mig et kram. Du er nuttet. Dejligt.
Brug vores kælder mandag og tirsdag, men vi er fuldt bookede på onsdag."
"Jeg behøver ikke vide, hvad der sker her på onsdag."
Jeg lavede det og udgav det ikke, fordi det var så vredt og følelsesladet.
Jeg besluttede at fokusere på den eneste palæstinensisk-amerikanske serie i tv.
Den ville jeg fokusere på.
Altid!
Jeg lagde al min energi, mit hjerte og min sjæl i den.
I mellemtiden lavede jeg popup-shows i Houston.
Små shows for at se, hvad mit lokalsamfund oplevede.
Og til min overraskelse snuppede vrede hvide personer alle billetterne.
Jeg dukkede op til mit show, og før jeg greb mikrofonen,
sagde en dame: "Giv dem igen, baby."
"Fortæl dem præcis, hvordan du har det.
De sagde, jeg skulle undersøge det, så det gjorde jeg."
Israel kvajede sig så groft, at sydstatsfolk støtter Palæstina? Vildt.
Jeg måtte spørge: "Hvad hedder du?"
Hun sagde: "Myrtle." Jeg sagde: "Myrtle?"
"Så for pokker, Myrtle. Jeg tager dig med til alle nyhedsinterviews
fra nu af resten af mit liv."
Journalister prøver især i de interviews at få en til at fortale sig.
"Mo, før vi taler om 2. sæson, fordømmer du så Hamas?"
Jeg siger: "Et øjeblik. Myrtle?"
"Bare rolig, Mohammed. Jeg er her."
"Du prøver at få min ven Mohammed til at fortale sig.
Det spørgsmål er en fælde. Det er et tab-tab, som man kalder det.
Lad mig belære dig, dumme nar, okay?
Har du hørt om Nakba? Nå? Ikke det?
I 1948 udviste de over 750.000 palæstinensere,
tømte over 500 landsbyer, og gud ved hvor mange de myrdede.
Nej, Mohammed, lad mig komme til sagen.
Jeg gravede og undersøgte lidt mere
og lærte, at der bor en halv million palæstinensere i Santiago.
Jeg sagde: 'Hvad fanden laver de i Santiago i Chile?'
Og så gravede jeg videre og lærte, at de fleste er kristne.
Vent lidt, palæstinensere, kristne, Betlehem, Nazaret.
Du godeste, Jesus er palæstinenser. Det blæste mig omkuld!"
"Han var da palæstinenser. Jøderne ville jo dræbe ham."
"Okay, tag det roligt. Stop nu, Myrtle. Pis. Tag det roligt."
Af og til går de for vidt.
Vidste I, at der er fire byer i USA, der hedder Palæstina?
En af dem er i Texas.
Jeg forestiller mig, at to texanere, der ser med,
bor i Palæstina i Texas, og er forvirrede, ikke?
"Hvad sker der i Palæstina, Jebediah?"
"Alt er fint her."
"Nej, ikke det her Palæstina, oprindelige Palæstina-Palæstina."
"Vent, er der endnu et Palæstina?"
"Ja, der, hvor Jesus kommer fra."
"Vent, Jesus fra Texas?"
"Ja, han hedder Jesus. Han hedder Jesus."
Gud være med ham.
Det overrasker jer nok. En kær ven på showet er tilfældigvis jøde.
Han kalder sig zionist på afvænning, hvilket er sjovt.
Da jeg filmede showet, vidste jeg ikke, at han gennemgik en masse.
Han sagde: "Mo, jeg har fundet ud af noget."
"Hvad?" "Jeg fandt ud af, hvad Israel er for mig."
"Hvad?"
Han sagde: "Israel er som det barn, man har,
som man elsker, og så vokser det op til at begå et skoleskyderi."
Jeg sagde: "Så for fanden."
Det var ikke mig, men ham, der sagde det.
Forstår I, hvorfor jeg tog jeres mobiler?
Jeg er faktisk meget jaloux på jøder.
Det er jeg, fordi I arbejder godt sammen.
Jøder, der ejer bagelbarer, går sammen og bliver enige om en pris.
De siger: "Okay, hvem ejer bagels?" Dårlig jødisk imitation.
"Har du bagels? En bagelbar. Du har bagels.
Okay, $5. Er vi alle enige om, at de koster $5? Okay, det bliver $5."
Men araberne er skidedårlige lige nu.
Vi er simpelthen så skidedårlige!
Det var vi ikke tidligere, men det er vi nu.
Vi har opfundet mange seje ting i historien. Universiteter, algebra, sæbe.
Ja, for fanden. Sæbe, kaffe. Det er os. Men vi kan ikke arbejde sammen.
Hvis en araber har en falafelbar, og en anden har en overfor, siger han:
"Hvor meget? $4,99? Fuck dig, $3,99!"
"$3,99? Fuck dig, $2,99!"
"$2,99? Gratis! Fuck dig, gratis!
Jeg tager et lån. Vi går konkurs og dør. Gud være lovet."
Hvad har vi gang i?
Det er allerede svært nok.
Og 2. sæson var ikke nem at lave.
Mens jeg lavede den og lyttede til alle kommentarerne,
var det meget frustrerende.
Jeg fik en kommentar, hvor der stod… Forestil jer det.
Der stod: "Mo, jeg så 2. sæson, 8. afsnit.
Du får IDF til at fremstå skidt, Mo."
Jeg tænkte: "Får jeg…
…den israelske besættelsesstyrke til at fremstå skidt? Gør jeg det?
Ikke deres tæppebombning af en hel civilbefolkning?
Skrid ad helvede til."
Det er så absurd. Vi kan ikke stole på regeringen, kun på os selv.
Og derfor valgte jeg det her sted.
Vi er lige over for alle de gale.
Jeg viser dem, vi ikke er bange. Vi er her.
Jeg er ligeglad med, hvad I gør. Vi er sammen.
Man må ikke være bange.
Sandheden er sandheden, mand.
Jeg kan ikke stole på regeringen. Hvad laver de?
Underlige forhold. Elon Musk. De slog op.
Jeg ved ikke hvad. Elon Musk er godt nok en sær fyr.
Jeg tror ikke, han findes rigtigt.
Hans menneskedragt bryder regelmæssigt sammen.
Han har en chip i hjernen, der genstarter hele tiden.
Jeg taler helst ikke om børn, men hans søn var i det ovale værelse.
"Hold kæft, hold din horekæft."
Jeg ved ikke, om han sagde "hore", men det var grimt.
Hvad hedder han? E lig med MC i anden? Jeg er ikke god til matematik.
Og hans far står på verdens største scener
og er gået totalt fra forstanden sådan her…
Jeg heiler ikke hele vejen, men I ved, hvad jeg mener.
I ved…
"Antisemitisk, semitisk, hvid racist-komiker i Washington, D.C.
går heile-amok."
Mit billede i avisen.
Han er ikke ægte. Det er han ikke.
Hvis jeg ser ham igen, vil jeg prøve at tage hans ansigt af.
Hvis jeg tager hans ansigt af, er den lille fyr fra Men in Black bagved.
Og han siger: "Universets hemmelighed
er på Epsteins liste."
"Hvad står der på listen?" "Epsteins liste."
"Hvad står der på listen?" "Epstein."
Nej!
Vi finder aldrig ud af det.
Hver gang jeg tørrer panden, føler jeg mig som Louis Armstrong.
Ja, det var fedt.
Rigtig fedt.
Min verden er for evigt forandret, fordi jeg har fået et barn.
Ja.
Jeg leder efter en mor til ham nu, og…
Jeg er muslim. Jeg har tre ledige pladser, så…
Hun beder mig sige den joke. Min kone elsker den joke.
Jeg boller ikke engang udenom. Hun elsker den. Hun elsker den joke.
Og vi var i Doha. Jeg optrådte for 5.000.
Før jeg går på scenen, siger hun: "Du skal fortælle den joke. Den er god."
Jeg siger: "For det første ved du ikke en skid om standup.
For det andet er det geografisk set det værste sted at sige den joke."
Hun siger: "Hvorfor?" "Fordi alle konerne sidder der. Ja."
Men jeg gjorde det for hende.
Og intet, ikke et eneste grin. Og pludselig hører jeg…
Og jeg kigger ud, og det er min kone. "Super."
"Mange tak, skat."
Det er vildt, for hun blev gravid, og jeg fik alle symptomerne.
Det sker. Det kaldes sympatisymptomer.
Hun blev gravid. Jeg fik kvalme, diarré og kastede op hele tiden.
Hun havde det fint. Hun joggede og dyrkede yoga.
Helt fint. Hver morgen kastede jeg op.
Hun spurgte: "Er du okay?"
"Kælling, jeg er gravid. Hav lidt medfølelse.
Er dine bryster ømme? Mine føles underlige."
Det var vildt. Men alle symptomerne forsvandt,
da jeg hørte min babys hjerteslag. Det er sandt.
Dem alle. I siger "Nårh." Jeg var lettet.
"Jeg kan ryge igen. Gudskelov."
Jeg sagde: "Du er gravid, ikke mig."
Og så sikrede vi os en læge og et hospital, som man skal,
og så talte hun med sin rige, hvide veninde, Denise.
Og Denise sagde: "Du skal have en doula og en jordemoder
og føde naturligt derhjemme."
Jeg sagde: "Du kan ikke stole på Denise!
Hun har sko på indenfor og ingen sko udenfor.
Du kan ikke stole på tøsen."
Jeg ville ikke ændre noget. "Vi beholder lægen."
Vi mødte doulaen og jordemoderen. De var meget velrenommerede.
Men vi gik ind, og de sagde: "Velkommen til alternativ fødselshjælp."
Det var helt ærligt lidt afskrækkende.
Det føles, som om der er trolddom involveret eller noget.
Det er bare underligt. Og så har de fodboldtrøjer på
med "Nummer et hjemmefødende" på bagsiden.
"Vil vi det her? Skal Tom Brady hjælpe vores barn til verden? Sært."
Vi gik dog med til det, men de forberedte mig ikke.
De sagde ikke: "Mo, du skal gøre det her, når hun får veer."
Jeg hører bare…
Jeg tror, huset er hjemsøgt. Jeg begynder at bede.
Jeg tænder røgelse og salvie. Bare alt, hvad der virker.
Og jeg går ind, og hun er midt i en ve.
Og jeg stiller det dummeste spørgsmål. "Er det nu?"
Hun siger: "Hvad fanden tror du?" "Undskyld." Jeg ringer op.
"Hej, fødselshjælpsfjolser, hør her.
Hun har veer. Jeg ved ikke, hvad jeg gør."
"Ring, når der er fem minutter imellem." "Fantastisk." Jeg lægger på.
Jeg går tilbage. Hun får en ny ve.
Så jeg begynder at give råd. "Skat, spred benene, ikke?
Slap af i hofterne, spred benene fra hinanden."
Hun råber: "Du ved ikke, hvad fanden taler du om!"
"Du har ret.
Jeg ved ikke, hvad fanden jeg taler om, men det var det, du ville.
Du ville have en hjemmefødsel,
og nu hjælper en komiker vores baby til verden.
'Banke, banke på.' 'Hvem der?' 'Mo Amer.'"
Jeg vil ikke være træls. Hvis du klemmer benene sammen, kommer der intet ud!"
Og så får hun en ny ve, og hun laver en underlig surferbevægelse.
Så jeg siger: "Sådan, skat, rid på den som en bølge."
"Du ved ikke, hvad du taler om!"
"Du har ret." Jeg ringer: "Hør, fødselshjælpsfjolser.
Tag trøjerne på. Det er nu."
De har rigtignok trøjerne på.
Doulaen og jordemoderen kommer ind.
Kort efter får min kone endnu en ve.
Doulaen siger: "Søde, du skal sprede benene og slappe af i hofterne."
Min kone siger: "Du kan lige vove."
"Jeg siger ikke noget." Så laver hun surferbevægelsen.
Og doulaen siger: "Sådan, søde, rid på den som en bølge."
Jeg kunne ikke dy mig: "Hvad sagde jeg?" Og så gik jeg ud.
Jeg røg en joint. Jeg gik udenfor.
"Det er overvældende. Hvad laver vi?"
Den stakkels kvinde havde været i gang i 27 timer.
Uden epidural.
Hun havde været seks centimeter åben de sidste syv timer.
Okay? Hun twerkede uden musik.
Hun mistede helt kontrollen over sine ben.
"Hvis du bliver ved med at twerke sådan, gør jeg dig gravid igen, skat."
Jeg tænkte ikke højt.
Jeg sagde: "Så er det slut, fødselshjælpsfjolser!
Jeg kører hende på hospitalet."
Her kom sygeplejersken. "Hvad sker der?"
"Hun har haft veer i 27 timer og har været seks cm åben i syv timer."
"Hvordan ved du det?" "Jeg er sygeplejersken."
"Du milde, vi må straks have hende ind.
Hun skal have en epidural. Den skal steriliseres, så du skal ud."
Jeg sagde: "Fantastisk."
Jeg gik udenfor og tændte endnu en joint. Jeg var så stresset.
Og så sms'ede hun fra hospitalssengen.
"Åh gud. Jeg har det meget bedre.
Jeg har en ve, mens jeg sms'er, og jeg kan ikke mærke den."
Og det her gjorde mig sur. "Åh gud, vi er så dumme."
Jeg så rødt. "Vi? Hvor vover du at blande mig ind!
Jeg var ikke med på det alternative fødselslort." Slet.
Det var ikke det rigtige at sige.
Jeg skrev: "Skat, jeg ville støtte dig på din hjemmefødselsrejse.
Men alarmklokkerne ringede, da jeg så deres fodboldtrøjer!"
Slet.
"Skat, jeg er glad, når du er glad." Send. Det var det rigtige.
Jeg går op på hospitalsstuen. Nu er vi begge skæve, ikke?
Hun siger: "Hej." Jeg siger: "Hej."
Så siger hun det igen.
"Så meget bedre. Vi er så dumme." Jeg siger: "Ja, vi er så dumme."
Den stakkels kvinde sad fast på seks centimeter i næsten syv timer til.
Endelig dukker vores læge op. "Vi må have barnet ud."
"Det kan du satme tro. Vi må have barnet ud.
Seneste nyt! Barnet skal ud.
Det er hele formålet med denne øvelse. At få barnet ud!"
Hun siger: "Ro på, det ender med kejsersnit."
Jeg vil bare gøre, hvad der er bedst for min kone og mit barn.
Og så introducerer hun en ny læge.
"Han skal hjælpe mig med jeres søns fødsel og operationen."
Jeg ser på ham, og han har jarmulk på.
Og jeg råber: "Det er en fælde!
Mossad prøver at tage min palæstinensiske baby!"
Jeg hader, at jeg har det sådan. Og så siger han: "Fred være med dig."
"Nøjagtigt hvad jeg ville sige, hvis jeg var Mossad.
Og fred være med dig."
Og så går han hen og taler med min kone,
men han taler faktisk til mig. Han siger:
"Som marokkansk jøde er jeg her kun for at hjælpe med din søns fødsel.
Som marokkansk jøde, der tror på Gud,
er jeg her for at hjælpe med din søns fødsel."
"Jeg ser, hvad du har gang i.
Du så, jeg er palæstinenser. Vi kan ikke tale om politik.
Du sagde 'fred være med dig' for at afvæbne os og sagde,
du er marokkansk jøde. 'Hej, jeg er fra Nordafrika.
Jeg er næsten araber, men ikke araber, men næsten.
Jeg er jøde, men ikke zionist. Okay?'"
Jeg siger: "Pyt, men jeg holder øje med dig, dr. Mossad."
Og så giver de mig onesize-kitlen.
Den skulle passe til alle, men det er løgn.
Jeg kommer sådan ind på fødegangen.
Og jeg overvåger operationen som en psykopat.
De sagde, at ingen nogensinde havde gjort det før.
Som om jeg vidste, hvad de lavede. "Er det en nyre? Hun har to. Flyt den.
Godt, tag den bare ud."
De tog min søn ud og sagde: "Tag et billede."
Jeg sagde: "Jeg vil ikke tage et billede." "Tag et billede."
"Hallo, mand!
Min palæstinensiske baby har siddet fast ved kontrolposten i 40 timer.
Der er ikke tid til billeder."
Så jeg vaskede ham og gav ham til moren.
Hun græd, og jeg troede, jeg ville blive rørt.
Og jeg følte intet. Jeg prøvede.
Der skete intet.
Og det er åbenbart en ting, at for mænd sker det meget senere.
Heldigvis skete det samme aften, da jeg lå hud mod hud med ham.
Jeg lagde ham på brystet, og jeg gik i spåner.
Jeg gik helt fra forstanden. "Åh gud."
"Åh gud, det er en rigtig baby.
Jeg skal have styr på min pension, habibi.
Far tager sig af dig. Bare rolig, habibi.
Du skal vide, jeg opkaldte dig efter din oldefar.
Og din bedstefar, og din tiptipoldefar.
Og din tiptiptip… Du har syv muslimske navne, habibi.
Det bliver hårdt for dig at vokse op i Amerika.
Det bliver så hårdt.
Men så ved du, hvor du kommer fra, habibi."
Og sygeplejersken kommer ind. "Er du okay?" "Jeg har det fint.
Jeg har det fint. I begyndelsen af graviditeten
fik jeg alle symptomerne, ikke?
Jeg havde kvalme, diarré, det hele.
Og jeg følte ikke noget før nu.
Det hele rammer mig som et tog på én gang.
Og jeg opkaldte ham efter hans tipoldefar.
Gud være lovet. Han ligner sin oldefar.
Du ved ikke, hvad subhanallah betyder, men jeg viser dig et billede senere."
Hun sagde:"Nej, han sutter på dit bryst." "Nå, okay."
"Lad os give ham noget mælk." Ja.
Og sådan blev min søn Ali født.
Lille Ali Alooshi.
Og jeg gav ham syv navne.
Det gjorde jeg med vilje, for han skal vide, hvor han kommer fra.
Det er meget vigtigt.
Meget, meget vigtigt.
Og derfor sagde jeg det i sidste afsnit af 2. sæson.
Min lærer sagde: "Hvad hed din oldefar på din fars side?"
Ingen anelse. Jeg havde navne, men vidste ikke hvem der var hvem.
Og han sagde: "Det er din slægt. Hvor let bliver du ikke glemt?"
Jeg sagde: "Touché!"
Det blev vigtigt for mig at lære, hvor jeg kommer fra.
Jeg tager det så alvorligt, at i sidste afsnit af 2. sæson er
alle klip, man ser i Palæstina, faktisk fra vores landsby Burin.
Det er der, vi kommer fra.
Fordi…
Fordi det er et historisk arkiv.
Uanset hvad der sker, kan min søn se på det og sige:
"Det er her, jeg kommer fra." Er I med? Det er meget vigtigt.
Ja.
Og jeg har altid været mig selv.
Jeg startede med standup som 14-årig i Sydstaterne.
De fleste steder, jeg kom, havde folk aldrig set en araber.
Jeg har altid været mig selv.
Tidligt i min karriere blev jeg opfordret til at skifte navn,
tage til L.A. og ikke sige, at jeg er palæstinenser.
Det var afgørende, men jeg kunne ikke. Så ville jeg miste mig selv.
Men efter 9/11 var jeg italiener i to hele måneder, okay?
Det var kun et par måneder.
Jeg har altid følt mig malplaceret.
Det kan mange af jer nok relatere til.
Jeg blev født i Kuwait og gik på en britisk engelsk skole.
Og jeg talte med britisk accent.
Så da jeg kom til Amerika, fik jeg straks bank, ikke?
Jeg kom i skole. "Goddag!"
Ikke også? På den måde.
Jeg vidste ikke, hvad der var cool, og hvad man gik med eller ej.
Jeg var på bar bund, okay?
Jeg var heldig at få to venner, der forklarede mig det hele.
Det var Bruce, som var sort, og Jose, som var mexicaner.
Og Bruce… Jeg fandt hurtigt ud af om sorte,
at hvis der er en sandhed, der skal siges, og man klæder sig forkert,
så bliver man til grin foran hele skolen, okay?
Jeg vidste det ikke. Jeg kom med de forkerte sko på,
og Bruce råbte: "Åh, pis!
Alle sammen, kom her. Jose, kom og se din ven.
Mo har Pro Wings på fra Payless. De koster 13,99. Han er fattig."
Jeg sagde: "Nå da.
Er jeg fattig?" Ikke også?
Men Jose var lidt blidere. Han var lidt sødere, når jeg dummede mig.
Jeg havde det forkerte på, og Jose sagde:
"Makker…"
"Du ligner en kælling.
Hvem fanden har klædt dig på?
Jeg har ærlig talt lyst til at give dig tæsk.
Hør, vi kan ikke lege sammen i dag.
Men måske i morgen, ikke?
Jeg går nu. Du må ikke lægge an til et fist bump."
Sådan var det.
Jeg vidste ikke, at britisk engelsk var anderledes end amerikansk.
Så jeg dummede mig regelmæssigt, ikke?
Min bror gav mig en lille killing for at hjælpe med PTSD.
Problemet var, at jeg talte britisk.
Derhjemme sagde jeg aldrig "kat". Jeg sagde: "Her, misser."
Og ingen rettede mig derhjemme. Jeg sagde: "Her, misser."
Så jeg besluttede i frikvarteret
at fortælle nyheden til min ven Bruce.
Jeg gik hen til ham. "Bruce, gæt engang."
Bruce sagde: "Hvad?"
"Jeg har en mis. Er det ikke fantastisk?"
"Hvad sagde du, mand?
Jeg tror ikke, jeg hørte rigtigt."
"Jeg har en mis. Den er blød og lodden. Vil du se den?"
Bruce var der straks. "Alle sammen, kom her.
Jose, kom og se din ven."
Foran hele skolen sagde han: "Mo, har du en mis?"
"Ja, jeg har en mis. Er det ikke fantastisk, alle sammen?"
Og Jose gik fra snøvsen. "Hvad, mand?
Mener du det? Har du en fisse? Seriøst, mand?
Du har været min ven længe, uden jeg vidste, du havde en fisse?
Kan det passe? Er det gas?"
Og så tav han lidt. "Må jeg se den?"
Jeg var så uskyldig.
"Ja, kom hjem til mig, hvis du vil se min mis."
Frygteligt traumatiserende.
Jeg startede med standup i en ung alder. Og jeg turnerede i Sydstaterne.
Og jeg var såmænd folks første møde med en araber
for det meste, en høj procentdel af tiden.
Folk blev ligefrem chokerede.
"Er du sikker på, du er araber? Du ser ikke arabisk ud."
Skulle jeg have en kamel med hele tiden?
Er det sådan, en araber ser ud? Man har en kamel.
"Undskyld. Jeg skal forbi med min kamel. Jeg er araber.
Ikke klappe. Den bider." Ikke også? Hvad fanden?
Det er så sært. Og jeg lavede shows før 9/11,
og så efter 9/11 omkring 2003 fik jeg et job i Houma, Louisiana.
Som er tæt på New Orleans. Totalt cajun-bonderøvsland.
En fyr ringer til mig: "Hallo. Er det Mo Amer?"
"Ja, det er Mo…"
"Manner, jeg har hørt meget godt om dig, baby."
Han sagde: "Nu 'kal du høre." Han sagde ikke et S i hele samtalen.
"Nu 'kal du høre. Jeg ejer en klub her, der hedder Lanya Mutik Cafe."
"Musik?" "Nemlig, Mutik Cafe."
"Vi laver comedy her on'dag aftener."
"Onsdag aftener?"
"Nemlig, on'dag aftener."
"Kom herhen.
Jeg har dog kun et hotelværel'e med to 'enge.
Du kan tage et åbning'nummer med."
Jeg sagde: "Hvor meget betaler du?" "Jeg betaler dig omkring 1.000 dollar'."
Jeg sagde: "Ja, for fanden. Jeg kommer.
Mig og min kamel på vej mod øst."
Jeg var meget spændt.
Tænk at tjene $1.000 på en aften i 2003. Så jeg ringede til min ven Gary Bell.
Han er en komiker, der bor ved grænsen til Texas, Louisiana.
Og han "taler også sådan her".
Jeg valgte ham ikke, fordi han er sjov. Det er han ikke.
Han er en elendig komiker. Han bliver aldrig til noget.
Han bliver ikke mere berømt end nu, hvor jeg bagtaler ham heroppe.
Men jeg tog ham med som beskyttelse.
Hvis der skulle ske noget, kunne han sige: "Nej, lad ham være.
Han er en almindelig Mohammed her."
Den eneste grund til, jeg bookede ham, og det vidste han godt.
Vi kommer derhen, tjekker ind på hotellet og tager til Lanyard Mutik Cafe.
Gary Bell går på scenen, og de hader ham med det samme.
En fyr siger: "Hvem bookede det fjols?"
Gary går i panik. Han prøver at være folkelig. "Har I været på jagt?"
En fyr siger: "Jeg jager dig væk fra scenen lige nu."
Jeg måtte op og tage mikrofonen fra Gary.
Den eneste gang jeg har gjort det i min karriere.
Jeg laver mit sæt og er skidesjov.
"Det er helt bestemt dig, Gary, ikke publikum."
Jeg går fra scenen. Klubbens ejer giver mig $1.000. "Jeg er rig."
Så vender jeg mig om og ser en kriminalassistent og en politibetjent.
Kriminalassistenten siger: "Kom her, knægt."
Historisk set kommer der intet godt ud af "kom her, knægt".
Heller ikke denne gang, vel?
Han siger: "Må jeg se dit kørekort?"
"Ja, værsgo. Her er mit kørekort."
Og han siger nummeret i telefonen.
"Kørekort nummer et, to, syv, ni, syv, seks, to, syv." Sådan.
Og damen ringede hurtigt tilbage. "Ja, det' ham."
Jeg tænkte: "Det' ham?"
"Jep, det' dig." "Det' mig?"
"Jep, det' dig." "Er du sikker?" "Ja, dig."
"Hvem er jeg, hvem er du, hvem er vi? Vi er alle en." Ikke?
"Næ, kun dig." "Åh, pis."
Jeg går med udenfor, og der venter mange politibetjente på mig.
Der er seks politibiler med udrykning.
Publikum kommer nu ud fra showet.
En anden betjent kører hen og ruller ned. "Det' ham?"
Jeg siger: "Det' dig, Jebediah?" Hvad fanden foregår der, ikke?
Nu går endnu en betjent hen til mig. "Hvad laver du her i Houma, Louisiana?"
Jeg står ved siden af baldakinen, hvor der står:
"I aften Mo Amer klokken 20."
Med et foto af mig, og jeg siger:
"Jeg ved ikke med dine tidligere efterforskninger, men…
Det er vist det værste efterforskningsarbejde, du har udført."
Nu giver publikum deres besyv med. "Lad ham være. Han var sjov", siger en.
En anden siger: "Hvis I vil anholde nogen, så anhold den skiderik, Gary Bell.
For at efterligne en komiker."
Jeg tænkte: "Hvor fanden er Gary?
Det er præcis det her, jeg inviterede ham med for.
Og han er ingen steder." Ikke?
Betjenten spørger så: "Hvad lavede du i Japan og Korea?"
Jeg siger: "Stop en halv.
Hvordan fanden ved du, jeg har været i Japan og Korea?"
Han siger: "Vi gennemsøgte dit værelse."
"Åh nej, I gennemsøgte mit værelse.
Det her vil slå benene væk under jer.
Uden for Houma er der en hel verden.
Jeg drømte om at blive komiker.
Og den har allerede ført mig til Japan og Korea.
De fleste shows var for amerikanske tropper.
Efter 9/11, da jeg var bange for at være mig selv, tænkte jeg,
hvis jeg kunne være mig selv foran dem, kunne jeg være det foran alle.
Derfor var jeg der."
Hans hjerne smeltede.
Jeg sagde: "Jeg ved, du tror, jeg er terrorist.
Du tror, jeg kom til Houma i Louisiana…
…af alle mål i Amerika.
Hør, mand, hvis jeg var terrorist
og dukkede op med en bombe i Houma, Louisiana,
ville jeg ikke vide, hvad jeg skulle sprænge i luften.
Her ser sgu allerede ud, som om alt er sprunget i luften.
Hvis jeg skulle sprænge en bombe her, nyistandsatte jeg bare stedet.
Og jeg løste også jeres kokainproblem."
Og betjenten sagde: "Ja, vi har skam et kokainproblem."
Han gav mig en skraldepose med mine ejendele
og bad mig gå med den anden betjent, som ville eskortere mig til hotellet.
Da vi gik, dukker Gary op i busken bag klubben.
Jeg sagde: "Gary, hvor fanden har du været?"
Og han sagde: "De vil slå mig ihjel."
Jeg sagde: "Jeg slår dig ihjel. Kom så."
Og sært nok havde jeg mere ondt af ham end af mig selv.
Vi bliver kørt til hotellet.
Da vi standser, undskylder betjenten.
"Jeg er ked af, at det skete for dig.
Men det var ikke os. Det var hotellet, som meldte dig til politiet."
"Åh gud, betjent og Gary, vi skal ind på hotellet.
Vi skal konfrontere sikkerhedsvagten."
Og jeg går meget aggressivt ind.
"Hvem var det, der meldte mig til politiet?"
Og en dame kommer frem bagved med sikkerhedsvest på,
og hun mangler de fleste fortænder.
Og hver gang hun taler, blæser eller fløjter hun.
"Hvorfor tilkaldte du politiet?"
Hun siger: "Vent et øjeblik.
Vent et øjeblik."
Jeg siger: "Ser du basketballkamp bagved? Hvad fanden foregår der?
Det lyder som sneakers på et gymnastikgulv. Det går helt amok."
"Vent et øjeblik."
En masse herreløse hunde dukker op. "Hvis hunde er det?"
"Hvorfor meldte du mig til politiet?" Hun siger: "Altså…"
"Jeg så navnet Mohammed og sagde: 'Vi har vist en terrorsituation her.'"
"Var det alt, der skulle til? Du så bare navnet Mohammed,
og så har vi en terrorsituation her?"
Og så siger hun: "Hvem fløjter?"
Jeg siger: "Okay.
Ja.
Jeg beklager, men du kan ikke melde nogen til politiet
kun på grund af deres navn.
Du skal have rigtige beviser.
Jeg er ked af, landet har svigtet dig, og du tror på alt, de udspyr i tv.
Det vil de have.
De vil have, vi er fjender, så de vinder over os. Ser du ikke det?"
Og desværre hørte hun det ikke.
Hun sagde: "Vent lige. Jeg har set navnet Mohammed,
og jeg tænkte: 'Vi har vist en terrorsituation her.'"
Jeg så på betjenten. "I har helt sikkert et kokainproblem her."
Og betjenten sagde: "Jeg har fundet ud af noget."
"Hvad? Hvad kan der ellers være?"
"Vi gennemsøgte dit værelse." "Det har du sagt."
"Det forvirrede mig, men jeg har luret det."
Og han så på Gary og sagde:
"Gary, pornobladene er dine, ikke?"
Jeg så på Gary og sagde: "Har du pornoblade med?
Vi deler værelse. Hvor klam er du lige?"
Og jeg gik ind i rummet, og det var i ruiner
bortset fra Garys seng. Den var pænt redt.
Og de havde lagt pornobladene frem bare for at fortælle os:
"Vi ved, hvad I bøsser laver herinde."
Og jeg så ned og talte: "Tolv? Har du et dusin pornoblade med?
Hvor meget ville du onanere i nat?
Godt, hun tilkaldte politiet.
Hun forhindrede det andet terrorkomplot."
Men siden var jeg mistænkt for terrorisme.
Indtil jeg fik mit TSA PreCheck.
Hvis I ikke ved, hvad et TSA PreCheck er,
så går I ind på lufthavnens sikkerhedskontor
og giver dem $100 og udfylder papirerne,
og så er man ikke længere formodet terrorist.
Det er almindeligt kendt,
at terrorister hader papirarbejde.
Og jeg er så lettet, for TSA-agenter er meget aggressive.
Jeg ved ikke, hvorfor de er sure. "Tag din bærbare!
Læg den i sit eget separate rum, okay?
Og du skubber den ind. Jeg gør det ikke. Det gør du.
Hele vejen igennem. Tag skoene af."
Gud forbyde, at man har vand med. For helvede da.
Har man vand med…
"Hvad er der galt med Acqua Panna?"
"Du må ikke tage det med."
De forvirrer en. De går to skridt
og siger: "Du må ikke drikke det her, men du må drikke det her."
Og man vil ikke spilde vandet, så man drukner næsten sig selv. "Åh gud."
"Undskyld, jeg har en liter med. Bare overhal mig."
Jeg så dem skælde en gammel, hvid kvinde i kørestol ud.
Hun havde æblejuice, og de råbte ad hende. "Du må ikke tage det med!"
Og hun sagde: "Men…
Jeg har diabetes."
Jeg sagde: "Vent, hvad fanden?"
De smed den aggressivt ud.
"Hold kæft, luder! Ikke i dag, Al-Qaeda!"
"Ikke i dag, Osama!" "Slap af."
"Hun har brug for æblejuice. Bare giv hende den."
Lignende scenarie, gammel mand i kørestol.
Han har vist haft et slagtilfælde.
Han har svært ved at gå, og de tvinger ham gennem røntgenmaskinen.
Og han går sådan her, og de råber: "Armene i vejret!"
Han kan ikke løfte højre arm, så han griber den med venstre hånd.
Han løfter den op, og fyren råber: "Stå stille!"
"Stå stille!"
Jeg tænker: "Jeg skyder fandeme dem alle.
Jeg skyder dem alle. TSA har radikaliseret mig. Det er slut."
Hvorfor er man så fokuseret på 100 millimeter? Jeg må vide det.
De siger…
"Hvad er der galt?" "Der står 120 millimeter."
"80 % af væsken er væk. Hvad er problemet?"
"Det er lige meget. Flasken kan rumme 120 ml."
Er det væske, der kan laves til en bombe eller hvad?
Er det problemet?
Der er ingen restriktioner på, hvor mange 100 milliliter
man må have med.
Teknisk set kunne man blande dem senere.
Vær søde at lade være med at gøre det.
I må endelig ikke gøre det.
"Antisemitisk, semitisk, hvid racist,
terroristkomiker i aftes i Washington, D.C.
opfordrer folk til at lave flydende bomber på Warner Theatre."
"Mo, har du nogen kommentarer?" "Vent et øjeblik. Myrtle, kom lige."
"Vent et øjeblik, din skiderik."
"Man får, hvad man har fortjent, skiderik."
Måske får man faktisk som fortjent.
Måske er det derfor, racisme er oppe i tiden.
Måske er hvide mennesker bange.
Ikke de hvide her, bare rolig. Kram en hvid.
Kram en hvid ved siden af jer. Jeg mener ikke jer.
Men er det det, de frygter?
For vi ved, hvad der skete.
Med den indfødte befolkning i Amerika,
med afroamerikanere i slaveri, kineserne med jernbanen.
Mexicanerne, hvad laver de?
De kom bare tilbage. De kommer herfra. De kommer bare tilbage.
Og man siger, at dna…
Man siger, at dna bærer traumatiske minder.
De ved ikke, hvorfor de kommer tilbage. "Det ved jeg ikke, pero.
Jeg ved ikke, hvor jeg skal hen necesito…
Jeg skal bare af sted.
Jeg gjorde ingenting. Min oldefar glemte noget. Det var det hele."
Muslimer i alle former, størrelser og farver bliver diskrimineret.
Hvem bliver de næste? De hvide. Måske frygter de, det bliver deres tur.
Måske ser de for sig, at en hvid fyr går ind på en tærtecafé,
og en sort fyr arbejder bag disken.
Og han siger: "Undskyld, må jeg få en skive pekantærte, tak?"
Den sorte fyr bag disken siger:
"Beklager. Vi serverer ikke for din type, blegfis.
Vil du tale med bestyreren? Jose!"
Jose siger: "Hvad laver du her, gringo?
Kom nu, du må ikke blive set herinde. Der kommer rigtige kunder.
Altså…
Ad, mand… Helt ærligt, mand."
"Vil du tale med ejeren? Han er kineser. De ejer alt nu."
Og den hvide fyr siger: "Rend mig." Og han går igen.
Ingen er bedre end andre. Ingen.
Ingen.
Det virker, som om historien gentager sig igen og igen.
Min mor sagde for nylig, og det rystede mig virkelig:
"Jeg føler, jeg lever det samme liv som mine bedstemødre."
Og det slog hårdt.
Og tiden er ubesejret.
Tiden er flygtig, og tiden flyver.
Og man kan ikke skrue tiden tilbage.
Nogle siger: "Jeg indhenter tiden."
Man kan ikke indhente tid.
Man kan afsætte tid, men der er aldrig tid nok.
Min ven er ligeglad med tiden. "Jeg slår bare tiden ihjel."
"Slår du tiden ihjel? Der er ingen tid at slå ihjel."
Han siger: "Jeg skal se Love Island." "Love Island?"
Kort efter er jeg revet med. "Huda, hvorfor gør du det, Huda?"
"Åh, Huda, hvorfor?
Vær ikke jaloux. Du har læsset af på Jeremiah.
Og han manipulerer sine følelser. Alle kysser alle,
og Chelley og Ace er ikke i et ægte forhold.
Det er kun for pengenes skyld!
Åh gud, 40 afsnit. 40 timer. Sikket tidsspilde."
Man vil ikke være forud for sin tid.
Hvis man er forud for sin tid, er man nok død.
Om alle, der dør unge, siger man: "Han var forud for sin tid."
"Han var så langt forud for sin tid.
Så langt ude i fremtiden, at han døde. Ja."
Jimi Hendrix, Bob Marley, Amy Winehouse, Chris Farley.
Alle forud for deres tid.
Jeffrey Epstein.
Han afsonede tid på det forkerte sted og det forkerte tidspunkt.
Hele den situation er en tikkende bombe.
Onde mennesker er alt for længe om at dø.
Og når de dør, siger folk: "Det var på tide.
Jeg troede aldrig, det svin ville dø.
Jeg troede, han havde alverdens tid."
"Ja, det skete i rette tid. Man kan ikke flygte fra tiden. Ja."
Nogle siger: "Mo, du er så forud for din tid.
Den første arabisk-amerikanske komiker med en special.
Du havde keffiyeh på i den første standup-special.
Du lavede den første palæstinensisk-amerikanske tv-serie."
"Nej, jeg vil ikke være forud for min tid.
Jeg vil være i tide. Det rette sted på det rette tidspunkt.
Jeg vil være tidsnok og tidløs.
Jeg vil nå det i sidste øjeblik med tid til overs.
Så jeg kan bruge kvalitetstid med mine kære.
Dem, som er der for mig hele tiden.
Så skal jeg ikke tilbage i tiden eller indhente tid.
Jeg kan bare være til stede i nuet.
Hvis I har omsorg for hinanden, skal I se til hinanden fra tid til anden.
Min mor siger altid til mig: "Hvis du elsker mig, så vis mig det."
Og det er derfor, DJ Khaled frustrerer mig.
Han er jo palæstinenser. I sidste ende er han en af os.
Og i disse hidtil usete tider følger han ikke med tiden,
men er bagud for sin tid.
Og for ham er det altid spisetid!
Det må en tyk godt sige om en anden tyk.
Jeg ville ikke sige det. Hvem fik mig til det? Det gjorde Gud!
Men han er ikke den eneste bagud for sin tid.
Der er mange andre.
Jeg nævner ikke navne, Seinfeld.
Jeg tror, han sagde: "Jeg er ligeglad med Palæstina."
Jerry, jeg er ikke ligeglad med nogen.
Og det er bedre at slå tiden ihjel end at slå ihjel med sin tid.
Festivus til os andre.
Jeg så den serie i meget enklere tider.
Hvad siger det om disse tider, at verden stoler mere på Ms. Rachel
end New York Times?
Velkommen til Real Time med Mo Amer. Ja.
Jeg er ked af at fortælle jer det, men vi skal alle dø.
Vi skal alle dø. Man kan sige, vi er her kun i begrænset tid.
Og tiden er knap. Jeg kunne blive ved.
Desværre løber jeg snart tør for tid.
Det er bedste sendetid, og uret tikker. Vi er på lånt tid, og hvert sekund tæller.
Og her i livet er der ingen overtid.
Og I må huske Ham, der overgår rum og tid.
Lige om lidt er tiden gået. Vi troede, vi havde evig tid, men vi glemte tiden.
Og nu er vi i tidsnød. Det er et kapløb med tiden.
Det er på høje tid. Tiden arbejder imod os. Tidernes ende.
Indtil næste gang. Myrtle?
"Befri Palæstina!"
Mange tak, Washington, D.C.
Jeg elsker jer af hele mit hjerte.
Tak, fordi I ville komme.
Tak.
Jeg elsker jer så højt. I betyder alt for mig. Tak.
Hvordan går det? Jøsses, det er skønt at være her.
Folk siger altid det vås, ikke?
Folk siger det altid, men mener det ikke. Jeg mener det.
Tak til min elskede mor, min inspiration. Stephanie, jeg elsker dig.
Tilegnet min bror og søster. Langt forud for jeres tid. Gid vi havde haft mere tid.
Tekster af: Laura Marie Klindt Nielsen