Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
„A HUMOR AZ EMBERISÉG LEGNAGYOBB ÁLDÁSA.”
TRUMP MINDIG MEGFUTAMODIK
WARNER SZÍNHÁZ
MO AMER: A VILÁG, AMIBEN ÉLÜNK
Nagy tapsot kérek a testvéremnek, Mo Amernek!
DJ Khaled kapja be!
Igen.
Biteezak!
Tényleg…
Az előző estemen sütöttem el, és azt jelenti, „a seggedbe”.
Ha valaki nem látta, ezt jelenti.
Őszinte leszek, azt hittem, soha többé nem csinálom.
Nem hittem volna, hogy folyton ezt kapom meg az utcán.
És mindig mexikóiaktól, mindig egy mexikói srác csinálja.
Sétálok az utcán, ő meg… „Hé, Mo!”
Mire én: „Ne nézz hátra, Mo! Ne!”
„Tesó! Én vagyok a legnagyobb rajongód, vato!”
Visszanézek, és… „Seggedbe, puto!”
Én meg… „Ne!
Miért, Jose, miért?”
Viszont DJ Khaled 100%-ban megérdemel egy biteezaket. 100% biteezak.
Kár, mert közénk tartozik.
Palesztin, de nem emeli fel a hangját,
sőt, fel sem vállalja, és ez még fájdalmasabb.
Viszont továbbra is követem az Instagramon.
Tényleg, és sokan írnak rám: „Miért követed még mindig DJ Khaledet?”
Mire én: „Látnom kell, mit csinál.
Hogy ki tudjam gúnyolni a seggfejet. Ez fontos.”
Hihetetlenül önreflexív vagyok, hihetetlenül öntudatos,
de amikor csak meglátom az Instagramon, az jön: „Te kövér szar.
Te zsíros seggű, kövér seggfej.
Zsíros, kibaszott hájpacni.
Folyton maqlubát zabálsz, kövér seggfej.
Hogy van oldalt is csöcsöd? Kinek van oldalt csöcse?
Kövér oldalcsöcsös. Nézd már, még egy csöcs!
És még egy csöcs!”
A haverom: „Te is kövér vagy.” Mire én: „Sportosan vagyok kövér, az más.
Fekve 135-öt tolok. Ő maximum szendót.
Zsíros, kibaszott hájpacni.”
Mert mondani kell valamit.
Muszáj, nem hallgathatsz.
És mindent az dönt el, mit és mikor mondasz, oké?
A második évadot írtam. Október 1-én ért véget a sztrájk.
Aztán jött október 7., és elszabadult a pokol.
Úgy döntöttem, Washingtonban csatlakozom a JVP-hez.
Zsidó Hangok a Békéért, fiatal…
Igen.
Szuper volt, fiatal zsidók és palesztinok próbáltak helyesen cselekedni.
A Kongresszus előtt megkérdezték, beszélnék-e.
Azt válaszoltam, hogy őszinte legyek, nem ilyen színpadhoz vagyok szokva.
De azt mondtam, utolsónak igen. A közepén nem jó,
mert mi van, ha valaki azzal jön utánad, hogy öljük meg mindet.
Aztán a lapok másnap megírják,
hogy tegnap este az antiszemita szemita humorista
antiszemita szemita rendezvényen lépett fel Washingtonban.
De a művészetemre akartam építeni,
mert a stand-up az utolsó szabad művészi forma.
Így aztán felhívtam a DC Improv klubot,
és azt mondtam, kibérelném a helyet,
ahol már száznál is többször csináltam telt házat.
És nemet mondtak. Azt gondoltam, a fenébe.
Megmondtam a menedzseremnek, hogy találjon bármilyen helyet. Bármit.
Az egész helyzet iróniája az,
hogy a helyszín, ami hagyta, amit akartam, egy meleg német söröző volt.
Azt mondták: „Ja, imádjuk Mo Amert. Gyere!
Gyere csak! Ja!
Ölelj meg, olyan bújós vagy! Igen, ez jó!”
„Hétfőn és kedden használhatod a pincénket.
Szerdán viszont egész éjjel foglalt.”
Mire én: „Nem kell tudnom, mi folyik itt szerdán.”
Megvolt, felvettük, de nem adtam ki a túl sok düh és érzelem miatt.
Úgy döntöttem, az egyetlen tévés palesztin-amerikai sorozatra koncentrálok.
Erre akartam koncentrálni.
Csak erre!
Minden energiámat ebbe raktam, a szívem és a lelkem.
Közben Houstonban rögtönzött fellépéseim voltak,
kis dolgok, csak hogy lássam, min megy át a közösség.
Meglepetésemre dühös fehérek vásárolták fel a jegyeket.
Egyik este még a kezembe sem vettem a mikrofont,
egy hölgy felkiabált: „Mondd csak meg nekik!
Mondd csak el pontosan, mit érzel!
Azt mondták, nézzek utána, mi ez, és utána is néztem.”
Izrael annyira elbaszta,
hogy a falusi tahók is Palesztinát támogatják? Őrület.
Meg kellett kérdeznem. „Hogy hívják?” Mire ő: „Myrtle”. Én meg: „Myrtle?”
„A fenébe is, Myrtle, mostantól minden interjúmra magammal viszem
életem végéig.
Főleg mert az újságírók néha csapdába akarják csalni az embert.
„Mo, mielőtt rátérnénk a 2. évadra,
elítéled a Hamaszt?”
Erre én: „Pillanat. Myrtle, jönnél?”
„Itt vagyok, Mohammed, megoldom. Ne félj!
Ki akarsz szúrni Mohammeddel, látom én.
Beugratós kérdés, így hívják. Csak rosszul jöhet ki belőle.
Aha. Hadd tanítsalak meg már valamire, oké?
A Nakba megvan? Nem? Igen?
1948-ban elűztek több mint 750 000 palesztint.
Ötszáz falut romboltak le. Ki tudja, hány embert öltek meg.
Nem, Mohammed fiacskám, hadd folytassam!
Mélyebben is beleástam magam,
és kiderült, hogy félmillió palesztin él a chilei Santiagóban.
Na most kérdem én, mi a fenét keresnek ott?
Még jobban utánanéztem, és a többségük keresztény. Mondom,
pillanat, palesztinok, keresztények, Betlehem, Názáret…
Istenem, Jézus palesztin! Kész vagyok!
Nyilván, nem csoda, hogy a zsidók meg akarták ölni.”
Oké, ennyi, időkérés, Myrtle! Nyugi.
Néha túlzásba viszik.
Tudtátok, hogy az USA-ban négy Palesztina nevű város van?
Ráadásul az egyik Texasban.
Elképzelem, ahogy két minket néző texasi
a texasi Palestine-ban teljesen összezavarodik.
Üldögélnek, és… „Mi van Palestine-ban, Jebediah?
Itt minden rendben.”
„Nem, nem ez a Palestine, hanem az eredeti Palesztina.”
„Na várj, van másik is?”
„Igen, ahonnan Jézus származik.”
„Na várj, Jézus texasi?”
„Igen, most már Jesus a neve.”
Béke és áldás legyen veled!
Meglepő lehet,
de az egyik barátom, aki segített a sorozatban, zsidó.
Felépülő cionistának hívja magát, ami elég vicces.
A forgatás közben nem vettem észre, hogy min ment át érzelmileg.
Odajött hozzám: „Mo, rájöttem valamire.”
„Mire?” A válasza: „Rájöttem, mi számomra Izrael.”
„Micsoda?”
Azt mondja: „Izrael olyan, mint a gyereked,
akit nagyon szerettél, de iskolai lövöldöző lett belőle.”
Én meg: „Baszki!”
Ezt nem én mondtam, hanem ő.
Ezért kell leadni a mobilokat.
Teljesen őszinte leszek, irigylem a zsidókat, oké?
Tényleg, mert nagyon jók az együttműködésben.
Ha a zsidóknak bagelboltjaik vannak,
összeülnek, és megegyeznek egy árban.
Azt mondják, oké, aki bagelt árul…
Ez a béna zsidóparódiám.
„Bagelt árulsz? Bagelboltod van. Te is bageles vagy…
Oké, öt dollár, mind egyetértünk?
Oké, akkor öt dollár lesz.”
Mi arabok viszont katasztrófa vagyunk.
Katasztrófa! Akkora szívás!
Régen nem voltunk az, de ma igen.
Régen csodás dolgokat találtunk fel. Egyetem, algebra, szappan. Rohadtul!
Szappan, kávé, mind mi voltunk, de nem tudunk együttműködni.
Ha egy arabnak falafelezője van,
és egy másiknak is van egy szemben,
azt mondja: „Mennyi? 4,99?
Kapd be, 3,99!”
„3,99? Baszd meg, 2,99!”
„2,99? Ingyen! Kapd be, ingyen!
Kölcsönt veszek fel, mindketten csődbe megyünk. Istennek hála!”
Mit művelünk?
Mit művelünk? Egyébként is épp elég nehéz.
És a második évadot nem volt könnyű elkészíteni.
Nem volt könnyű elkészíteni.
Közben és utána is a kommenteket hallgatni
kurvára idegesítő volt.
Valaki azt írta… Ezt képzeljétek el!
„Mo, megnéztem a második évad nyolcadik részét.
Rossz színben tünteted fel az izraeli hadsereget, Mo. Rossz színben.”
Mire én: „Hogy én vagyok az,
aki rossz színben tünteti fel az izraeli megszálló erőket? Én?
Nem az, hogy szőnyegbombázzák a teljes civil lakosságot?
Légyszi, menj már a picsába!”
Annyira abszurd.
Nem bízhatunk a kormányban, csak magunkban,
és nyilván ezért választottam ezt a helyet.
Hogy szemben legyünk a kibaszott bolondokkal.
Üzenni akartam nekik, hogy nem félünk.
„Leszarom, mit műveltek, együtt vagyunk.”
Nem lehet félelemben élni.
Ki kell mondani az igazságot.
Nem bízom a kormányban. Nem tudom, mit művelnek.
Fura kapcsolatok. Belép Elon Musk, aztán szakítanak.
Nem tudom… És Elon Musk fura, ezt el kell ismerni.
Szerintem igazából nem is ember.
Az emberi bőr álca gyakran mond csődöt.
Nem igazi ember, chip van az agyában, és folyton újraindul.
És a fia! A gyerekeket mindig kihagyom, de az Ovális Irodában…
Ez ment: „Fogd be a szád! Fogd be! Fogd be a kurva szád!”
Nem tudom, a „kurvát” mondta-e, de nagyon csúnya volt.
Bármi is a neve. E egyenlő MC négyzet. Sajnos nem vagyok jó matekból.
És az apja ott van a hatalom legfelső köreiben,
és teljesen be van csavarodva. Ezt tolja…
Nem mutatom be a teljes üdvözlést, de tudjátok, miről beszélek. Tudjátok…
„Az antiszemita szemita,
fehér felsőbbrendűséget hirdető humorista tegnap Washingtonban
tobzódott a mini náci karlendítésekben.”
A képem az újságban.
Valójában nem ember. Nem ember.
Ha újra találkoznánk, megpróbálom leszedni az arcát.
Az a tippem, hogy ha leszedem,
az a kis fickó lesz ott a Men in Blackből.
És azt mondja: „A világegyetem titkait
Epstein listája rejti.”
„Mi van a listán?” „Epstein listája.”
„Mi van a listán?” „Epstein…”
Ne!
Sosem tudjuk meg!
Amikor megtörlöm a homlokom, Louis Armstrongnak érzem magam.
Zöld fákat látok
És vörös rózsákat
Látom, hogy virágoznak
Csak nekünk
És azt gondolom magamban
Milyen csodás a világ
Igen, srácok, ez rohadt jó volt.
Nagyon király.
Nos, számomra örökre megváltozott a világ, mert gyerekem született.
Igen.
Most anyukát keresek neki, és…
Muszlim vagyok, három szabad helyem van, szóval…
A feleségem ragaszkodik ehhez a poénhoz. Imádja.
Nem viccelek, imádja.
Imádja ezt a viccet.
Dohában voltunk, 5000 ember előtt léptem fel,
és a kezdés előtt azt mondta: „Muszáj elsütnöd. Imádni fogják.”
Mire én: „Egy, szart se tudsz a stand-upról, oké?
Kettő, földrajzilag nincs is rosszabb hely ehhez a poénhoz.”
Megkérdezte: „Miért?” „Mert az összes feleség itt van. Igen.”
De azért elmondtam, hogy megnyugtassam, és semmi.
Senki sem nevetett. Aztán hirtelen…
Odanézek, és a feleségem az. Erre én: „Profi.
Kösz, drágám. Csodás.”
Durva, mert ő volt terhes, de rajtam jöttek ki a tünetek. Őrület.
Tényleg van ilyen. Szimpátia tünetek, így hívják.
Terhes lett, és nálam jött a hányinger, a hasmenés,
folyton hánytam.
Ő teljesen jól volt. Kocogott, jógázott, minden.
Nem volt semmi baja. Én minden reggel hánytam.
Odajött: „Jól vagy?” Én meg…
„Ribi, terhes vagyok, egy kis együttérzést!”
„Fáj a melled? Mert én furán érzem magam.”
Durva volt, de az összes tünetem megszűnt,
amint meghallottam a baba szívverését. Így volt.
Az összes. Várjunk, megkönnyebbülés volt. Mehetek vissza cigizni.
„Hála istennek!
Te vagy terhes, nem én.”
Aztán lefoglaltam az orvost és a kórházat, ahogy kell,
de jött a gazdag, fehér barátnője, Denise,
és elkezdte, hogy dúla kell, meg bába,
és természetes otthon szülés.
Mire én: „Nem bízhatsz Denise-ben! Cipőt hord a házban,
kint meg mezítláb van. Nem bízhatsz a ribancban!”
Nem akartam változtatni. „Megtartjuk az orvost,
de találkozunk a dúlával és a bábával. Jó hírük van.”
Csakhogy azzal fogadtak, hogy: „Köszönt a bábasági szolgáltatásunk!”
Őszintén szólva a „bábasági” szó nem ébresztett bizalmat bennem.
Mintha boszorkányság is lenne benne. „Bábasági!”
Nem tudom, fura. Viszont focimezt viseltek
„egyes számú otthon szülő” felirattal.
Mondtam is: „Ez lesz?
Tom Brady segíti világra a gyerekünket? Ez különös.”
De belementünk, felkértük őket, de nem készítettek fel.
Nem mondták, hogy Mo, ez lesz, ha jönnek a fájások.
Semmi. Azt hallom…
Azt hittem, megszállta a házat a gonosz. Imádkoztam.
Isten védelmét keresem. Nincs hatalom, csak Istené.
Füstölőt gyújtottam, zsályát. Gondoltam, mindegy, csak hasson.
Bementem, és a fájás közepén volt…
Feltettem a létező leghülyébb kérdést. „Itt az idő?”
Mire ő: „Mégis mit gondolsz?”
Bocsánatot kértem, felvettem a telefont.
„Bábasági ribik, figyeljetek!
Fájásai vannak, nem tudom, mit tegyek.”
Telefonáljak újra, ha ötpercesek.
Mondom fantasztikus, és leraktam.
Visszamentem a szobába, éppen jött a következő.
Hát elkezdtem tanácsokat osztogatni. „Drágám, távolabbra a térdeket, oké?
Lazítsd el a csípőd, szét a térdeket!”
Azt mondja: „Azt sem tudod, miről beszélsz.”
Mire én: „Igazad van.
Tényleg nem tudom, mit beszélek,
de ezt akartad.
Természetes otthon szülést akartál, és most egy humoristánál szülsz. Ez van.”
„Kopp, kopp, ki van ott?” „Mo Amer, az van itt.”
És nem seggfejkedek, összezárt térddel semmi sem jön ki!
Erre jött egy újabb fájás,
és ilyen fura, szörfözős mozdulatba kezdett.
Én meg: „Ez az, bébi! Lovagold meg, mint egy hullámot!”
Ő meg: „Kuss, nem tudod, mit beszélsz!”
Igazad van, mentem telefonálni. „Halló, bábasági ribik? Figyeljetek!
Húzzátok fel a mezt, kezdődik a meccs!”
És persze
tényleg mezben futottak be.
A dúla és a bába bement a hálószobába.
Pár perc múlva jött a következő fájás.
A dúla azt mondja: „Szét a térdeket, lazítsd el a csípőd!”
A feleségem rám néz: „Ne szólj egy szót se!”
Mondom, eszemben sincs. Aztán jött a szörfözés.
Erre a dúla: „Ez az, bébi! Lovagold meg, mint egy hullámot!”
Nem bírtam tovább. „Kurvára megmondtam!” És kimentem.
Rágyújtottam egy jointra. Nem fogok hazudni.
Azt gondoltam, ez túl sok, mit művelünk?
Szerencsétlen nő 27 órán át volt epidurális érzéstelenítés nélkül,
és az utolsó hét órában hat centin ragadt.
Oké? Zene nélkül twerkelt.
Már egyáltalán nem tudta kontrollálni a lábait.
Én meg: „Ha így twerkelsz, újra teherbe ejtelek, drágám.”
Nem mondtam, de ezt gondoltam.
És jött az edzői utasításom: „Vége, bábasági ribik!
Kórházba viszem, ez már nevetséges.”
Begurítom, a nővér megkérdezi, mi a helyzet.
„27 órája vajúdunk, hat centiméteren ragadt már hét órája.”
Megkérdezi, honnan tudom. „Az ápoló vagyok.”
Azt mondja, azonnal fel kell vinni,
epidurális érzéstelenítés és fertőtlenítés kell.
„Önnek pedig távoznia kell.” Mondom: „Fantasztikus!”
A stressz miatt a kórház előtt újra rágyújtottam egy jointra.
Akkor írt rám a kórházi ágyból. Azt írta: „Istenem!
Sokkal jobban érzem magam.
Most is fájásom van, miközben írok, és nem érzek semmit!”
Na, és ez a rész húzott fel nagyon: „Istenem, olyan buták voltunk.”
Felment a pumpa. „Voltunk? Hogy mersz belekeverni ebbe a szarba?
Le akartalak beszélni erről a bábás baromságról…”
Törlés.
Nem ez a jó lépés.
Inkább azt írtam: „Drágám, támogatni akartalak az otthon szülésben,
de tudtam, hogy nagy figyelmeztető jel,
hogy kibaszott focimez volt rajtuk!”
Törlés!
„Drágám, örülök, hogy örülsz.” Küldés. Ez volt a jó lépés.
Felmentem a szobájába. Már mindketten be voltunk állva.
Azt mondja: „Szia!” Mire én: „Szia!”
Aztán megint elkezdte.
„Már sokkal jobb, olyan hülyék vagyunk.” „Igen, olyan hülyék vagyunk!”
Még egyszer, szegény hat centire tágult ki,
és majdnem még hét óra telt el így.
Végül megjelent az orvosunk, hogy ki kell venni a babát.
Erre én: „Igen, nem mondja, ki kell venni.
Nagy hír, ki kell venni!
Csak azért vagyunk itt, hogy kiszedjék!”
„Igen, nyugodjon meg, de császármetszéssel.”
Ami a legjobb a feleségemnek és a babának, csak ez érdekel.
Aztán bemutatott egy másik orvost.
Azt mondta, asszisztálni fog a szülésnél és az eljárásnál.
Ránéztem, és láttam, hogy kipát visel. A reakcióm: „Ez egy csapda! Csapda!
A Moszad el akarja rabolni tőlem a palesztin babámat!”
Utálom, hogy ezt érzem! Aztán azzal jött oda, hogy: „Szálem alejkum!”
Mire én: „Pont ezt mondanám, ha moszados lennék, ja.”
„Béke legyen veled is!”
Aztán odament beszélgetni a feleségemmel,
de igazából hozzám beszélt. Simán levettem. Azt mondta:
„Marokkói zsidóként csak azért jöttem, hogy segítsek a fia megszületésében.
Még egyszer, istenfélő marokkói zsidóként
csak segíteni szeretnék a fia megszületésében.”
Én meg: „Látom ám, mire játszol!
Láttad, hogy palesztin vagyok, a politikai megbeszélés kizárt,
ezért a köszönéssel bevágódtál, és odamentél a nejemhez,
hogy marokkói zsidó vagy, észak-afrikai,
majdnem arab, nem az, de majdnem. Zsidó, de nem cionista, így oké?”
Mondom, ja, oké, de figyellek, dr. Moszad.
Aztán adtak egy univerzális védőruhát,
ami nyilván hazugság, nem univerzális méret.
Így mentem be a szülőszobába.
És úgy néztem végig, mint egy pszichopata.
Senki sem csinált ilyet, mióta létezik a műtét.
Mintha tudtam volna, mit csinálnak. „Mi az, vese? Kettő van neki, tolja félre!
Jól van, szedje ki!”
Végre meglett a fiam, és azt mondták, fotózzam le.
Mire én: „Nem akarom lefotózni.” Mire ő: „Fotózza le!”
Erre én: „Tesó!
A palesztin babám 40 órája akadt fenn az ellenőrzőponton.
Nincs idő fotózkodni.”
Lemostam, odavittem az anyukájához,
ő sírt, azt hittem, engem is elöntenek az érzelmek,
de semmi. Nem éreztem semmit. Próbáltam…
Nem történt semmi.
Kiderült, hogy ez így van. A férfiaknál sokkal később jön.
Nekem szerencsére már aznap este meglett, az öleléstől.
A mellkasomra tettem, és annyi voltam.
Teljesen elérzékenyültem. „Istenem!
Istenem, ez egy igazi baba.
Nyugdíjszámlát kell nyitnom, össze kell kapnom magam!
Apa gondoskodik rólad, ne félj, habibi!
Tudnod kell, hogy a dédapádról neveztelek el.
És a nagyapádról és a szépapádról.
És a… Hét muszlim neved lesz, habibi.
Nagyon nehéz lesz neked Amerikában felnőni.
Nagyon nehéz lesz.
De pontosan tudni fogod, honnan származol, habibi.”
Itt lépett be a nővér. „Jól van?” Mire én: „Igen.
Jól vagyok, csak tudja, a terhesség elején minden tünet kijött rajtam. Tudja?
Hányingerem volt, hasmenésem. Minden.
Mégsem éreztem eddig semmit,
de most minden egyszerre zúdul rám.
És az ükapja után neveztem el.
Hála az Úrnak!
Úgy néz ki, mint a dédapja.
Nem tudja, mit jelent a subhanallah, de később mutatok egy képet.”
Itt mondta azt, hogy nem, szopni próbál. „Istenem!
Akkor kerítsünk neki tejet!” Oké.
És így született meg a fiam, Ali.
A kis Ali Alooshi.
És tényleg hét nevet adtam neki.
Ezt alaposan megfontoltam,
mert azt akarom, hogy pontosan tudja, honnan származik. Ez nagyon fontos.
Nagyon, nagyon fontos.
Ezért szerepel a téma a második évad utolsó részében.
A tanárom megkérdezte, ki volt az apai ági ükapám,
és nem tudtam megmondani. Rémlett, de nem volt meg pontosan.
Azt mondta: „Ez a származási vonalad. Milyen könnyen törlik ki az emléked?”
Azt gondoltam: „Ez profi!”
Az életcélommá tettem a származásom kikutatását.
Olyan komolyan veszem, hogy a második évad utolsó epizódjában
minden palesztinai vágókép tényleg Burin faluban készült.
Onnan származunk.
Mert… Mert olyan, mint egy történelmi archívum.
Bármi is történik, a fiam megnézheti, és azt mondhatja,
innen jöttem. Értitek?
Nagyon fontos.
Igen.
És én mindig önmagam voltam.
Tizennégy évesen kezdtem stand-upozni délen, oké?
A legtöbb helyen, ahol jártam, sosem láttak arabot,
és mindig önmagam voltam.
Már a karrierem elején arra biztattak, hogy változtassak nevet,
menjek LA-be, és ne áruljam el, hogy palesztin vagyok.
Nagy dolog volt. Azt mondtam, soha, mert elveszíteném önmagam.
Viszont a 2001-es terrortámadás után két hónapig olasz voltam, oké?
Csak pár hónapig.
Mert mindig kívülállónak éreztem magam.
Ezzel biztosan sokan tudnak azonosulni.
Kuvaitban születtem, ahol brit rendszerű iskolába jártam,
brit akcentussal beszéltem, vagyis amikor az USA-ba költöztünk
azonnal szétrúgták a seggemet.
Beléptem a suliba… „Helló!”
Értitek? Ez volt.
Nem tudtam, mi a menő, mit lehet felvenni és mit nem.
Nem tudtam semmit, oké?
Szerencsére lett két barátom, akik megtanítottak mindenre.
Bruce, aki fekete volt, és José, aki mexikói.
És Bruce… Ez nagyon gyorsan kiderült a feketékről,
ha ki kell mondani valamilyen igazságot,
ha elbaszod a szettedet,
leégetnek az egész suli előtt, oké?
Nem tudtam. Rossz cipőben mentem suliba,
és Bruce rögtön… „A francba!
Mindenki jöjjön ide!
Jose, most nézd meg a srácot!
Moe-n Pro Wings van a Paylessből. Az ára 13,99, Moe szegény.”
Én meg: „Nahát!
Szegény volnék?” Megvan?
José egy kicsit finomabb volt. Kedvesebb volt, ha elbasztam.
Rossz ruhát vettem fel, és Jose azzal jött oda…
„Testvérem,
úgy nézel ki, mint egy picsa.
Ki öltöztetett fel, tesó?
Eskü, legszívesebben megvernélek.
Figyelj, ma nem játszhatunk, oké?
De holnap talán igen, oké?
Most elmegyek, ne adj ökölpacsit, jó?”
Ez volt a helyzet.
Nem tudtam, hogy a brit angol nagyon különbözik az amerikaitól.
Így aztán rendszeresen csúnyán megszívattam magam.
A bátyámtól kaptam egy kiscicát, hogy segítsen a PTSD-men.
A gond az, hogy brit angolt beszéltem.
Otthon sosem mondtuk, hogy macska. Azt mondtam, gyere, muffi cica.
És senki sem javított ki otthon. „Gyere, muffi!”
Úgy döntöttem, hogy a szünetben
elmondom az újságot Bruce barátomnak.
Odamentem hozzá. „Bruce, tudod, mi történt?”
Mire Bruce: „Mi?”
Mire én: „Muffom lett, nem fantasztikus?”
Ő meg: „Mi van, haver? Mit mondtál?
Szerintem rosszul hallottam.”
„Muffom lett, kicsi és bolyhos, megnézed?”
Bruce rögtön… „Mindenki jöjjön ide! Jose, most nézd meg a srácot!”
Az egész iskola előtt. „Mo, neked muffod van?”
Én meg: „Igen, nem fantasztikus, srácok?”
Jose teljesen kibukott. „Mi van, tesó?
Komolyan? Vaginád van?
De tényleg? Mármint…
Egész eddig a barátom voltál, és nem tudtam, hogy vaginád van?
Ez komoly, tesó?
Szórakozol velem?”
Aztán szünetet tartott, és… „Megnézhetem, tesó?”
Én meg ártatlan voltam.
„Ha látni akarod a muffom, el kell jönnöd hozzánk.”
Rettenetesen traumatikus.
Nagyon fiatalon kezdtem stand-upozni. Végigturnéztam az USA déli részét,
és komolyan mondom, én voltam az első arab, akit láttak,
legtöbbször, az esetek nagy százalékában.
Annyira, hogy a déliek megdöbbentek.
Odajöttek, hogy… „Biztos arab vagy?
Nem látszol annak.”
Miért, mindig legyen nálam teve?
Ez az egyik fő jele annak, hogy arab vagy?
Tevéd van… „Elnézést, átengednének a tevémmel? Csak arabkodom.
Ne simogassák meg, harap.” Mégis mi ez az egész?
Nagyon fura, tudjátok?
Felléptem 2001 előtt is,
aztán a támadás után, 2003 körül, meghívtak a louisanai Houmába.
Ott van New Orleans mellett, vérbeli cajun környék, a vidék legmélye.
Felhívott egy fickó. „Helló!
Mo Amerrel beszé'nék?”
Mondom, igen, Mo…
Azt mondja: „Sok jót hallottam ám rólad, bébi, úgy ám!”
Azt mondja: „Figyelj!”
A fickó száján egyetlen „S” sem jött ki a beszélgetés alatt.
Azt mondja: „Van nekem itt egy klubom, a Lanya Muted Cafe.”
„Music, mármint zenés?” Ő meg: „Pont ezt mondom.”
„Humori'ták lépnek fel 'erda e'ténként.”
„Szerda esténként?”
Azt mondja: „Úgy van, 'erda e'ténként.”
„Gyere le!
Egy hotelszobám van két ággyal,
hozhatsz felvezető stand-upost is.”
Mondom: „Jó, mennyit fizet?”
„Kb. 1000 dollárt.”
Erre én: „A francba, már indulok is!
A tevémmel becélozzuk a keletet.”
Nagyon lelkes voltam.
Ezer dolláros gázsi 2003-ban. Így aztán felhívtam Gary Bell barátomat.
Humorista, pont Texas és Louisiana határánál lakik,
plusz így beszél.
Befoglaltam, nem azért, mert vicces, mert nem az. Szörnyű,
sosem lesz sikeres, esélye sem volt rá.
Számára az a hírnév csúcsa, hogy itt égetem a színpadon.
Védelemnek vittem magammal.
Hogy ha beüt a szar, azt mondhassa: „Nem, hagyjátok,
a srác rendes Mohammed.” Csak ezért vittem, és ezt tudta is.
Odaérünk, bejelentkezünk a hotelbe, elmegyünk a Lanyard Muted Caféba.
Gary Bell elkezdte a műsorát, és azonnal meggyűlölték!
Egy fickó azt üvöltötte: „Ezt a faszt ki hozta ide?” Így.
Gary beszart, haverkodni próbált. Azt mondja: „Voltatok már vadászni?”
Egy fickó odaordít: „A színpadon öllek meg!”
Fel kellett mennem elvenni tőle a mikrofont.
Az egész karrierem alatt egyszer csináltam ilyet.
Lenyomtam a műsoromat, imádták.
Mondtam is, nem velük volt a baj, hanem veled, Gary.
Lementem, kifizették az ezer dollárt.
Mondom: „Gazdag vagyok!”
Aztán megfordultam, és ott állt egy nyomozó és egy rendőr.
A nyomozó azt mondja: „Gyere ide, fiú!”
A történelemből tudjuk, hogy ezután sosem jöhet semmi jó.
Ez sem volt kivétel a szabály alól.
Azt mondja: „Elkérhetem a jogsiját?”
„Igen, tessék, itt a jogosítványom.”
Bediktálta a rádióba, azt mondja…
„A jogosítvány száma egy, kettő, hét, kilenc, hét, hat, kettő, hét.” Így.
A nő azonnal visszaszólt: „Ja, ő lesz az.”
Én meg: „Ő lesz az?”
„Igen, maga az.” „Én vagyok az?”
„Igen, maga.” „Biztos én?” „Igen, maga az.”
Mire én: „Ki én, ki maga, kik vagyunk?
Mind egyek vagyunk!” Igaz?
„Nem, csak maga.” Gondoltam, a francba.
Kivezetett, és kint már várt rám vagy egy tucat rendőr.
Hat járőrkocsi, bekapcsolt villogóval.
Lassan összesereglett a közönség.
Jött még egy rendőrautó, leengedte az ablakot, és kikiabált: „Ő az?”
Én meg: „Te vagy az, Jebediah?” Mert mi a fasz folyik itt, igaz?
Odajött egy másik nyomozó is.
„Mit keres itt a louisianai Houmában?”
Ott álltam a hely hirdetőtáblája mellett,
rajta a felirat: „Mo Amer műsora 8-kor.”
Mellette meg a fényképem. Mondom:
„Barátom, a korábbi nyomozásairól semmit sem tudok, de…
Ez élete legrosszabb nyomozói teljesítménye, nem?”
A tömeg is beszállt.
Valaki azt kiabálta: „Hagyjátok békén, vicces a srác!”
Egy másik meg: „Ha letartóztattok valakit,
azt a seggfej Gary Bellt vigyétek el!
Amiért humoristának adta ki magát!”
Azt gondoltam, hol a fenében van Gary? Pont emiatt hoztam magammal a rohadékot.
És nincs sehol. Igaz?
A zsaru folytatta: „Mit keresett Japánban és Koreában?”
Én meg: „Időkérés!
Honnan a faszból tudja, hogy egyáltalán ott jártam?”
Azt mondja: „Átkutattuk a szobáját.”
Én meg: „Átkutatták a szobámat.
Most nagyon durvát mondok, oké?
Houmán kívül még egy csomó minden van. Gyerekkorom óta humorista akarok lenni,
és ez az álom máris eljuttatott Japánba és Koreába.
A legtöbb fellépés katonák előtt volt,
mert a 2001-es támadás után féltem, hogy az vagyok, aki,
és ha előttük önmagam lehetek,
bárki előtt az lehetek. Ezt csináltam ott.”
Leolvadt az agya. Azt mondtam: „Tudom, mit gondol. Terroristának hisz.
Azt hiszi, eljöttem a louisianai Houmába…
pont ide minden célpont közül…
Figyeljen, ha terrorista lennék,
és bombával jöttem volna a louisianai Houmába,
nem is tudnám, hogy mi a francot robbantsak fel, oké?
Őszinte leszek, így is úgy néz ki, mintha felrobbantották volna.
Ha itt robbantanék bombát, azzal csak felújítanám a helyet.
És megoldanám a jól látható crackproblémát.”
Mire a zsaru őszintén: „Hát, crackprobléma, az van.”
Átadott egy szemeteszsákot, benne a holmim,
és odaküldött egy másik rendőrhöz,
hogy kísérjen vissza a hotelbe.
Ahogy elindultunk, Gary ugrott ki a klub mögötti bokrok között.
Mondom: „Gary, hol a francban voltál?”
Erre nagyon őszintén azt válaszolja: „Ezek meg akarnak ölni.”
Mondom, én öllek meg, szállj be a kocsiba!
És fura módon jobban sajnáltam, mint saját magamat.
Beszállunk a rendőrhöz, átvisz a hotelbe,
és amint odaérünk, a zsaru bocsánatot kér.
„Haver, rettenetesen sajnálom, hogy ez történt, őszintén,
de nem mi voltunk, oké?
A hotel hívta magára a rendőrséget.”
Mondom, biztos úr, Gary, most bemegyünk,
és kérdőre vonom a biztonsági őrt.
Agresszíven rontottam be:
„Ki volt az? Ki hívta rám a zsarukat?”
Erre előjön egy nő hátulról. Biztonságiőr-kabátot visel,
és elől hiányzik kb. az összes foga.
És ahányszor csak megszólalt, mindig fújt egyet vagy fütyült.
„Miért hívta rám a zsarukat?”
Azt mondja: „Pillanat!
Várjunk egy percet!”
Erre én: „Maga kosármeccset néz?
Mi a fasz folyik itt?
Kosárcipők hangját hallom a parketten, nem értem, mi van.”
Folytatja: „Pillanat!”
Odagyűlt egy csomó kóbor kutya. „Kinek a kutyái ezek?”
Megkérdeztem, miért hívta a zsarukat. Azt mondja: „Hát…
Látom a nevet, hogy Mohammed, és gondoltam, ez terrorista lesz.”
Visszakérdeztem: „Ennyi kellett? Látta a Mohammed nevet,
és terroristát kiáltott?”
Megkérdezte: „Ki fütyül?” Én meg…
„Oké.”
Mondom, igen.
„Nem hívhatja rá a zsarukat valakire csak a neve miatt.
Valódi bizonyíték kell.
Sajnálom, hogy az ország cserben hagyta, és mindent elhisz, amit a tévé kiokád.
Pont ezt akarják.
Meg akarnak osztani minket, hogy aztán legyőzzenek. Nem érti?”
Sajnos egy szót sem hallott meg.
Azt mondja: „Pillanat! Látom a nevet, hogy Mohammed,
és gondoltam, ez terrorista lesz.”
Ránézek a rendőrre: „Hát, itt tényleg crackprobléma van, nem szépítem.”
A zsaru rám néz: „Rájöttem valamire.”
Én meg: „Mire? Mi más lehet még?”
Erre ő: „Átkutattuk a szobát.” Igen, ezt már mondta.
Folytatja: „Zavart, de most rájöttem.”
Ránéz Garyre.
„Gary, a pornómagazinokat maga hozta, igaz?”
Ránézek Garyre: „Pornómagazinokat hoztál?
Egy szobában vagyunk. Mennyire undorító vagy már?”
Belépek a szobába, és minden szét van túrva,
kivéve Gary ágyát. Az szépen meg van vetve.
És az összes pornómagazint elől hagyták, csak hogy jelezzék…
„Tudjuk ám, mit műveltek, ferde hajlamúak!”
Lenéztem és megszámoltam. „Tizenkettő?
Egy tucat pornóújságot hoztál?
Mekkora farokverésre készültél?
Hála az égnek, hogy hívta a zsarukat!
Legalább megakadályozta a másik ma esti terrortámadást!”
De mindig terroristának néztek,
amíg meg nem lett a TSA PreCheckem.
Ha valaki nem tudja, mi az a TSA PreCheck,
az ember bemegy a reptéri biztonsági irodába,
fizet 100 dollárt, kitölt egy űrlapot,
és onnantól nem számít terroristagyanúsnak.
Széles körben ismert,
hogy a terroristák utálják a papírmunkát.
Megkönnyebbültem, mert a TSA-ügynökök nagyon agresszívek.
Nem tudom, miért dühösek, de… „Vegye ki a laptopot!
Tegye be az izébe! Csak a laptop legyen benne!
Most tolja be! Nem tolom be, maga tolja be!
Végig! Vegye le a cipőjét!”
Isten ments, hogy víz legyen nálad! Csak azt ne!
Ha víz van nálad…
„Acqua Panna? Mi a baj az Acqua Pannával?”
Erre: „Ezt nem viheti be!”
És itt oldalaz egy métert.
„Itt nem ihatja meg, de itt megihatja, ha akarja.”
Nyilván nem akarsz pazarolni, ezért megkínzod magad. „Istenem…
Bocs, srácok, egy literrel hoztam. Előzzetek csak meg!”
Annyira… Láttam, hogy szidtak le egy tolószékes, idős fehér hölgyet.
Almalé volt nála, és nekiestek.
„Ezt nem hozhatja be!”
Erre a nő: „De…
A cukorbetegségem miatt muszáj.”
Én meg: „Pillanat, mi a fasz ez?”
Agresszíven dobták ki a kukába.
„Kuss, kurva! Ma nem győzöl, Al-Kaida!
Ma nem, Oszama!” Mondom: „Nyugi, tesó,
kell neki az az almalé, hát adják oda neki!”
Hasonló sztori, tolószékes idős fickó.
Agyvérzés után lehetett,
mert nehezen tudott járni,
de átküldték a röntgengépen.
Így vánszorgott, és ordítani kezdtek: „Emelje fel a kezét!”
Nem tudta felemelni a jobb karját, a ballal ragadta meg.
Felemelte, erre ráordítanak: „Ne mozogjon!
Ne mozogjon!”
Mondom: „Bassza meg, mindenkit lelövök.
Mindenkit lelövök. A TSA miatt radikalizálódtam. Itt a vége.”
És miért vannak rákattanva az egy literre? Tudnom kell!
Már kezdik is…
„Mi a baj?” „Az van rajta, hogy 1,2 liter.”
„Már megittam a 80%-át, mi a baj?”
„Az nem számít, az üveg 1,2 literes.”
A folyadékból bombát lehet csinálni?
Ez a gond?
Bármennyi egyliteres üveget
be lehet vinni. Mármint…
Elvileg később is be lehet keverni.
Kérem, senki se csináljon ilyet!
Istenem, ne!
„Az antiszemita szemita, fehér felsőbbrendűséget hirdető
terrorista humorista tegnap este Washingtonban
folyékony bombák gyártására bujtott fel a Warner Színházban.”
„Mo, kommentálnád?” „Pillanat! Myrtle, megtennéd?”
„Pillanat, seggarc!
Ki mint veti ágyát, úgy alussza álmát, seggfej!”
És talán tényleg így van.
Talán emiatt erősödött fel a rasszizmus. Talán ezért félnek annyira a fehérek.
Nem azok, akik itt vannak! Ölelj meg egy fehéret!
Öleld meg, ha melletted ül! Nyugi, nem rólad beszélek.
De komolyan, innen jön a félelem?
Mert tudjuk, mi történt,
tudjuk, mi történt az őslakosokkal,
az afroamerikai rabszolgákkal, a kínai vasúti munkásokkal.
A mexikóiakkal… Ők mit csináltak?
Csak visszajöttek. Innen származnak. Visszajöttek.
És azt mondják, a DNS…
A DNS megőrzi a traumatikus emlékeket.
Talán nem is tudják, miért jönnek vissza. „Nem tudom, tesó, pero…
Nem tudom, hova megyek, necesito, tesó…
Csak mennem kell, tesó.
Nem csináltam semmit, a dédapám felejtett el valamit, vato…”
Aztán van itt mindenféle muszlim,
akiket diszkriminálnak… Ki a következő? A fehérek.
Talán ettől félnek, hogy visszakapják.
Talán van egy kép a fejükben arról,
hogy egy fehér besétál a House of Pie-ba,
és a pult mögött egy fekete áll.
A fehér srác azt mondja: „Elnézést, kérhetek egy szelet pekándiósat?”
A fekete meg azt mondja: „Bocs,
a fajtádat nem szolgáljuk ki, hipó!” Megvan?
„A menedzserrel akarsz beszélni? Jose!”
Jön Jose: „Mit keresel itt, gringo?
Ne már, tesó, nem láthatnak itt!
Igazi vásárlóink vannak.
Tudod…
Vato…
Ne már, tesó!
A tulajjal akarsz beszélni? Ő kínai.
Már minden az övék.”
A fehér srác meg… „Kapjátok be!” És kimegy.
Senki sem jobb a másiknál.
Senki.
Úgy tűnik, a történelem újra és újra megismétli önmagát.
Az anyám nemrég mondott valamit, ami szíven ütött.
Azt mondta, úgy érzi, hogy ugyanazt az életet éli, mint a nagyanyja.
És ez nagyon szíven ütött.
És az idő
mindig győz.
Az idő eliramlik és elszáll.
És nem mehetsz vissza az időben.
Azt mondják: „Majd bepótolom az időt.”
Az időt nem lehet bepótolni!
Időt szakítani lehet, de sosincs elég idő.
Egy barátom leszarja az időt.
Azt mondja, elüti az időt.
Elütöd az időt? Nincs elég ahhoz, hogy elüsd az időt.
Erre ő: „Nézek egy kis Love Islandet.” A Love Islandet?
Erre engem is berántott.
„Huda, miért csinálod ezt, Huda?
Jaj, Huda, miért?
Ne légy féltékeny, most ordítottad le Jeremiah-t,
és az érzelmeivel küzd. Mindenki csókolózik mindenkivel,
és Chelley és Ace kapcsolata kamu,
csak a kurva pénzre mennek!”
Azt gondoltam: „Úristen, 40 epizód, 40 óra, micsoda időpocsékolás!”
Bárhogy is van, nem akarod megelőzni a korod.
Ha megelőzted, valószínűleg halott vagy.
Ha valaki fiatalon hal meg,
mindig azt mondják, megelőzte a korát.
„Annyira megelőzte a korát.
Annyira a jövőben járt, hogy meghalt.”
Jimi Hendrix, Bob Marley, Amy Winehouse, Chris Farley.
Mind megelőzték a korukat.
Jeffrey Epstein.
Ő rossz időben, rossz helyen töltötte le éppen az idejét.
Időzített bomba az egész helyzet.
Úgy tűnik, a szörnyetegek végtelenül sok ideig húzzák.
És amikor meghalnak, mindenki azt mondja, épp ideje volt.
„Azt hittem, az a rohadék soha nem fog meghalni.
Azt hittem, övé a világ összes ideje.”
„Igen, már épp ideje volt. Az idő elől nem menekülhetsz el. Igen.”
Egyesek azt mondják, Mo, megelőzted a korod.
„Te vagy az első arab-amerikai humorista önálló esttel.
Te viseltél elsőként keffijét az esteden.
Te csináltad az első palesztin-amerikai tévésorozatot.”
Nem! Ez hülyeség, nem akarom megelőzni a korom.
Pont jól akarok időzíteni. Jó időben és jó helyen lenni.
Legyek időszerű és időtlen!
Röpke idő alatt akarom véghez vinni, hogy sok időm maradjon
a minőségi időre azokkal, akik fontosak,
akik minden időben mellettem állnak,
hogy ne kelljen visszamennem az időben és bepótolni.
Hogy jelen lehessek, pontosan ebben az időpillanatban.
Szóval, ha fontosak vagytok egymásnak, időnként nézzetek rá a másikra.
Az anyukám mindig ezt mondja: „Ha szeretsz, mutasd ki!”
Ezért keserít el annyira, amit DJ Khaled csinál. Őszintén.
Komolyan mondom. Palesztin. Végső soron közénk tartozik.
És ezekben a példátlan időkben ahelyett, hogy meghallaná az idők szavát,
nem tartja a lépést az idővel. És ezért mindig vacsoraidő van.
Tudom, kövér bagoly mondja kövér verébnek.
Nem akartam ezt mondani, ki írta a szívembe? Isten volt!
Nem csak ő nem tartja a lépést a korral.
Sokan vannak így ezzel.
Nem fogok neveket mondani. Seinfeld.
Azt hiszem, azt mondta, hogy neki nem fontos Palesztina.
Hát, Jerry, nekem mindenki fontos,
és jobb elütni az időt, mint elpocsékolni.
A többieknek boldog festivust!
Régen, az egyszerűbb időkben néztem a sorozatot.
Mit árul el a jelenkor idejéről, hogy jobban bízunk Ms. Rachelben,
mint a The New York Timesban?
Ez itt a Korunk valós ideje Mo Amerrel, igen.
Utálok rossz hírekkel jönni, de mind meg fogunk halni.
Mind meghalunk. Mondhatjuk, hogy csak korlátozott ideig vagyunk itt.
És az idő drága kincs. Folytathatnám még.
Sajnos majdnem lejárt az időm.
Ez a főműsoridő, és ketyeg az óra.
Kölcsönkapott időt élünk fel, minden hajszálon függ,
és ebben az életben nincs extra idő.
Nem szabad elfelejteni azt, aki túl van téren és időn.
Rádöbbenünk, hogy nincs idő.
Azt hittük, nagyban játszunk, de nem,
és most már szorít az idő. Versenyfutás az idővel.
Itt az ideje, a döntés ideje, a cselekvés ideje, az idők vége!
Búcsúzom, töltünk még együtt időt. Myrtle?
„Szabad Palesztinát!”
Köszönöm szépen, Washington!
Teljes szívemből szeretlek titeket.
Köszönöm, hogy itt voltatok ma este.
Köszönöm.
Szeretlek titeket. Ez rengeteget jelent nekem. Köszönöm.
Hogy vagytok? De jó itt lenni!
Mindenki mindig ezt mondja, igaz?
Ezt mondják, de nem gondolják komolyan. Én igen.
KÜLÖNLEGES KÖSZÖNET SZERETLEK, ANYA, TE ADSZ IHLETET.
A TESTVÉREIMNEK AJÁNLOM.
BÁRCSAK TÖBB IDŐNK LETT VOLNA EGYÜTT!
A feliratot fordította: Vass András