Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
"HUMOR ER MENNESKEHETENS STØRSTE VELSIGNELSE."
TRUMP FEIGER ALLTID UT
En stor applaus for Mo Amer!
Faen ta, DJ Khaled.
Jepp.
Biteezak.
Jeg…
Den er fra min forrige spesial, og det betyr "i ræva di".
Hvis du ikke så den, betyr det "i ræva di".
Jeg trodde aldri jeg ville gjøre det igjen.
For jeg blir biteezaked på gata med jevne mellomrom.
Det er alltid meksikanere, alltid en meksikansk fyr.
Jeg går nedover gata og hører: "Hei, Mo!"
Jeg tenker: "Ikke se deg tilbake, Mo."
"Kom igjen, kompis. Jeg er din største fan, vato."
Jeg snur meg. "Biteezak, puto!"
"Å nei! Hvorfor, Jose, hvorfor?"
Men DJ Khaled fortjener virkelig en biteezak.
Ett hundre prosent en biteezak.
Synd, for han er en av oss.
Han er palestiner og sier ikke noe.
Han anerkjenner det ikke engang, som smerter mer.
Og jeg følger ham på Instagram.
Jeg får mange meldinger om det.
"Hvorfor følger du DJ Khaled på Instagram?"
"Jeg må se hva han gjør.
Så jeg kan gjøre narr av ham, det er viktig."
Jeg er et utrolig selvbevisst menneske.
Men hver gang jeg ser ham på Instagram: "Din feite jævel.
Din gamle feite kødd, feite jævel.
Din gamle feite drittsekk ,feite kødd.
Maqluba-spisende feite jævel.
Hvorfor har du sidepupper? Hvem i helvete har det?
Gammel feiting, med sidepupper. Se, en pupp til.
Enda en, enda en pupp."
Kompisen min sier: "Du er feit selv." "Ja, atletisk feit, det er noe annet.
Jeg kan løfte 100 kilo, han et smørbrød."
"Gamle kødd, feite jævel."
Fordi man må si noe.
Man må si noe, man kan ikke la være.
Og hva man sier og når er avgjørende, ikke sant?
Da jeg skrev sesong 2, var vi tilbake etter streiken 1. oktober.
Så kom 7. oktober og helvete brøt løs.
Jeg dro til D.C. Jeg deltok i en JVP-demonstrasjon.
Jewish Voice for Peace, en gjeng unge…
Det stemmer.
Det var skikkelig kult å se alle de unge jødene
og unge palestinere prøve å gjøre det rette.
Jeg kom foran Kongressen. De spurte: "Vil du tale?"
"Det er ikke akkurat den type scener jeg er vant til, for å være ærlig.
La meg tale sist."
Man vil tale i midten med en bak som: "Til helvete med dem, drep dem!"
Dagen etter står det i avisa:
"I går sluttet en antisemittisk, semittisk komiker seg
til en antisemittisk, semittisk demonstrasjon i Washington, D.C."
Men jeg ville bruke kunstformen min, for standup er den siste frie kunstformen.
Så jeg ringte D.C. Improv.
Jeg spurte om bruke lokalet
jeg har solgt ut over hundre ganger i karrieren.
De sa nei. "Faen." Jeg så på manageren min.
"Jeg gir faen, finn et sted. Samme hvor."
Det ironiske er at stedet som lot meg opptre
var en tysk homobar.
"Å, ja, vi elsker Mo Amer, ja da.
Kom hit, ja.
Gi meg en klem, du er kosete. Så bra."
Han sa: "Bruk kjelleren mandag og tirsdag,
men vi er fullbooket på onsdag."
"Jeg trenger ikke å vite hva som skjer her på onsdag."
Jeg filmet settet, men la det ikke ut, for det var sint og følelsesladet.
Jeg besluttet å fokusere på den eneste palestinsk-amerikanske serien på TV.
Jeg ville fokusere på den.
Alltid!
Jeg la all energien, hjertet mitt og sjelen min i den.
Og i mellomtiden hadde jeg pop-up show i Houston.
Små show for å se hva folkegruppen min opplevde.
Og til min overraskelse,
var det sinte hvite folk som kjøpte billettene.
Jeg kom til showet, og før jeg tok mikrofonen,
sa en dame: "Bare si det, du.
Fortell dem hvordan du har det.
De ba meg gjøre research.
Jeg gjorde research."
Israel dreit seg så ut at bondeknøler støtter Palestina? Vilt.
Jeg måtte spørre. "Hva heter du?" "Myrtle", sa hun.
"Myrtle?
Fy flate, Myrtle, du skal bli med på alle intervjuene mine
resten av livet."
Særlig på intervjuene der journalister prøver å få deg til å forsnakke deg.
"Mo, før vi snakker om sesong 2,
fordømmer du Hamas?"
"Et øyeblikk. Myrtle, kommer du?"
"Dette ordner jeg, Mohammed."
"Du prøver å få Mohammed, til å forsnakke seg.
Det er et sånt lurespørsmål som man ikke kan svare rett på.
La meg forklare noe for deg, ok?
Hørt om Nakba? Hæ? Nei?
I 1948 fordrev de over 750 000 palestinere.
Visket ut over 500 landsbyer. Gud vet hvor mange de drepte."
"Nei, Mohammed, la meg snakke ferdig."
"Jeg gravde litt mer
og fant ut at en halv million palestinere bor i Santiago i Chile."
"Jeg sa: 'Hva i helvete gjør de i Santiago i Chile?'
Jeg gravde videre og fant ut at de fleste er kristne.
'Vent litt,' tenkte jeg. Palestinere, kristne, Betlehem, Nasaret.'
Herregud, Jesus er palestiner. Jeg fikk hakeslepp.
Han var palestiner, ikke rart jødene ville drepe ham."
"Ok, rolig. Time-out, Myrtle. Rolig, for faen."
Iblant går de for langt.
Vet dere at det er fire byer i Amerika kalt Palestina?
En av dem er i Texas.
Jeg forestiller meg bare
at det sitter to ganske forvirrede texanere i Palestina i Texas.
"Hva skjer i Palestina, Jebediah?"
"Alt er bra her."
"Nei, ikke denne Palestina, den opprinnelige Palestina, Palestina."
"Er det en annen Palestina?"
"Ja, der Jesus kom fra."
"Vent, Jesus fra Texas?"
"Ja, han heter Jesus nå. Han heter Jesus."
Fred og velsignelse være med ham.
Dette overrasker nok, men en venn som hjalp til med showet, er jødisk.
Han kaller seg en tørrlagt sionist, som er morsomt.
Under filmingen visste jeg ikke at det var mye følelser for ham.
Han sa: "Mo, jeg har funnet ut noe."
"Hva da?" "Jeg fant ut hva Israel er for meg."
"Hva?"
"Israel er som barnet man får,
som man elsker høyt, og som vokser opp til å bli en skoleskytter."
"Herregud."
Det var han som sa det.
Ikke rart jeg tok mobilene deres.
For å være ærlig er jeg faktisk veldig sjalu på jøder, ok?
Ja, fordi dere jobber bra sammen.
Ikke sant? Jøder som eier bagelbutikker,
kommer sammen og blir enige om én pris.
De sier: "Hvem eier bagelbutikker?"
Dårlige jødisk imitasjon.
"Har du bagelbutikk? En bagelsjappe. Du selger bagels.
Alle enige om at de koster fem dollar?
Ok, da sier vi fem dollar."
Arabere, derimot, er tragiske nå.
Vi er tragiske! Kjempetragiske!
Vi var ikke det før i tida, men er det nå.
Vi har funnet opp utrolige ting.
Universiteter, algebra, såpe. Ja, for faen.
Såpe, kaffe, det var oss. Men vi kan ikke samarbeide.
Hvis en araber har en falafelsjappe
og en annen fyr har en over gata, spør han: "Hvor mye? $4,99?
Dra til helvete, $3,99."
"$3,99, ikke faen, $2,99."
"$2,99? Gratis! Dra til helvete, gratis."
"Jeg tar lån, går konkurs og dør."
"Gud være lovet."
Hva driver vi med?
Det er tøft nok her ute.
Sesong 2 var ikke enkel å lage.
Den var ikke enkel å lage.
Både det å lage den og høre alle kommentarene etterpå.
Det var jævla frustrerende.
Jeg fikk en kommentar der det sto… Tenk dere dette.
"Mo, jeg så sesong 2, episode 8.
Du setter IDF i dårlig lys, Mo.
Du setter dem i dårlig lys."
Jeg sa: "Setter jeg…
…den israelske okkupasjonsstyrken i dårlig lys? Jeg?
Ikke det at de teppebomber en hel sivilbefolkning?
Kom deg til helvete vekk fra meg."
Helt absurd.
Vi kan ikke stole på regjeringen, det er derfor jeg valgte dette stedet.
For å være tvers over gata fra de jævla galningene.
For å si: "Vi er ikke redde, vi er her.
Jeg gir faen i hva dere gjør, vi står sammen."
Kan ikke være redd.
Sannheten er sannheten.
Jeg stoler ikke på regjeringen. Hva skjer der?
Mange rare forhold på gang, Det ble slutt med Elon Musk.
Tja… Elon Musk er en snodig fyr.
Jeg tror ikke han er en ekte person.
Menneskehuddrakten hans streiker jevnlig.
Han er ikke ekte. Han har en chip i hjernen som stadig restartes.
Jeg snakker unødig om barn, men sønnen var på Det ovale kontor og sa:
"Hold kjeft. Hold horekjeften din."
Jeg vet ikke om han sa "hore", men det var ille.
Hva heter han? E er lik MC i andre. Jeg er dårlig i matte.
Faren er på en av verdens største scener
og har klikka helt, og snakker om…
Jeg tar ikke hele salutten, men dere vet hva jeg mener.
Dere vet…
"Antisemittisk, semittisk, hvit, rasistisk komiker i Washington, D.C.
går berserk med mini nazist-salutt."
Bildet mitt i avisa.
Han er ikke en ekte person.
Ser jeg ham igjen, skal jeg prøve å rive av ansiktet hans.
Hvis jeg river av ansiktet hans
er han lille fyren fra Men in Black inni der.
Han vil si: "Universets hemmelighet
står på Epsteins liste."
"Hva står på listen?" "Epsteins liste."
"Hva står på listen?" "Epstein."
Nei!
Det får vi aldri vite.
Hver gang jeg tørker panna føler jeg meg som Louis Armstrong.
Ja da, den var utrolig.
Kul.
Min verden blir aldri den samme for jeg har fått barn.
Ja.
Jeg leter etter en mor til ham nå, og…
Jeg er muslim og har tre ledige plasser…
Hun ber meg dra den vitsen, kona mi elsker den.
Jeg kødder ikke, hun elsker den.
Hun elsker den vitsen.
Jeg skulle opptre for 5000 i Doha. Før jeg går på scenen sier hun:
"Du må fortelle den vitsen, den vil slå an."
Jeg svarte: "For det første vet du ikke en dritt om standup.
For det andre er det geografisk sett, det verste stedet for vitsen."
"Hvorfor?" "Fordi alle konene er der. Ja."
Men jeg forteller den for henne.
Ingenting, ikke en eneste latter. Og plutselig hører jeg…
Jeg ser at det er kona mi. "Supert.
Tusen takk, elskling."
Det var vilt, for hun ble gravid og jeg fikk alle symptomene. Sprøtt.
Det kan skje. Det kalles sympatisymptomer.
Hun ble gravid, jeg ble kvalm, hadde diaré
og spydde hele tiden.
Hun var helt fin. Hun jogget, drev med jævla yoga.
Helt fin. Jeg spydde hver morgen.
Hun sa: "Går det bra?"
"Jeg er gravid, ha litt medfølelse.
Er puppene dine ømme? Det kjennes rart ut."
Det var vilt.
Men alle symptomene forsvant da jeg hørte babyens hjerteslag.
Det er sant. Alle.
Jeg var lettet. Nå kan jeg røyke igjen. Gudskjelov.
Jeg sa: "Det er du som er gravid, ikke jeg."
Deretter bestemte vi oss for lege og sykehus, som man skal.
Så snakket hun med sin rike, hvite venninne, Denise.
Denise sa: "Du må få deg en doula og en jordmor
og ha en naturlig hjemmefødsel, ok?"
Jeg sa: "Du kan ikke stole på Denise.
Hun bruker sko innendørs, men ikke utendørs.
Ikke stol på den kjerringa."
Jeg ville ikke endre noe. "Vi beholder legen."
Vi møtte med doulaen og jordmoren. De hadde gode skussmål.
Men da vi gikk inn sa de: "Velkommen til jordmortjenesten."
Ordet jordmor er helt ærlig litt frastøtende. Ikke sant?
Det er som om trolldom er involvert eller noe. Jordmor!
Jeg vet ikke, det er bare rart. Og de har på seg fotballdrakter
med "Hjemmefødende nummer én" bakpå.
"Skal vi gjøre dette her?
Skal Tom Brady forløse babyen? Det er rart."
Vi gikk med på det, men de forberedte meg ikke.
De sa ikke: "Gjør dette når veene kommer. Ingenting. Jeg hører…
Jeg tror huset er besatt. Jeg begynner å be.
Jeg søker Guds beskyttelse. Bare Gud har makten.
Tenner røkelse og salvie. Alt det som funker her.
Jeg går inn, og hun er midt i en ve.
Og jeg stiller det dummeste spørsmålet: "Skjer det nå?"
"Hva faen tror du?"
"Unnskyld." Jeg ringte og sa:
"Hei, jordmorkjerringer, hør her.
Hun har veer, hva gjør jeg?"
"Ring når det er fem minutter imellom." "Fantastisk". Jeg la på.
Jeg gikk inn igjen, hun får en ny ve.
Så jeg begynte å gi råd.
"Elskling, spre knærne, ok?
Løs opp hoftene, spre knærne."
"Du vet faen ikke hva snakker du om!"
"Du har rett.
Jeg vet faen ikke hva jeg snakker om, men det var dette du ville.
Du ville ha en hjemmefødsel,
og nå forløser en komiker babyen vår. Det er det som skjer."
"Bank, bank, hvem der?" "Mo Amer."
"Ikke for å være en kødd, men med knærne sammen, kommer intet ut!"
Og så har hun en ny ve
og gjør en sånn rar surfebevegelse…
"Sånn ja, baby, ri på den som en bølge, sånn her."
"Du vet ikke hva du snakker om!"
"Du har rett." Jeg ringer og sier: "Hør her, jordmorkjerringer.
På med drakta, det er kampstart."
Jaggu kom de ikke i draktene.
Doulaen og jordmoren kommer inn på soverommet.
Kona mi får en ny ve.
Doulaen sier: "Du må spre knærne. Løsne hoftene."
Kona mi sier: "Du tier stille."
"Jeg skal ikke si noe." Hun gjør surfergreia. Sånn…
Doulaen sier: "Sånn ja, ri på den som en bølge, sånn her."
Jeg kunne ikke dy meg. "Det var det jeg sa!" Og jeg gikk ut.
Jeg gikk ut og røykte en joint.
Dette er overveldende, hva gjør vi?
Denne stakkars kvinnen hadde vært i gang uten epidural i 27 timer.
Hun hadde vært seks centimeter de siste sju timene.
Ok? Hun twerket uten musikk.
Hun har mistet kontrollen over beina.
"Fortsetter du å twerke sånn, gjør jeg deg gravid igjen."
Jeg sa det ikke høyt.
"Kampen er slutt, jordmorkjerringer.
Jeg kjører henne til sykehuset."
Sykepleieren ser meg og spør: "Hva foregår?"
"Hun har hatt veer i 27 timer, og vært seks centimeter de siste sju."
"Hvordan vet du det?" "Jeg er sykepleieren."
Hun sa: "Hun må inn med en gang.
Vi må gi henne epidural, alt må være sterilt.
Så du må gå." "Fantastisk", tenkte jeg.
Jeg gikk ut og røyka en ny joint, kjempestressa.
Hun tekstet meg fra sykehussenga. "Herregud. Jeg føler meg mye bedre.
Jeg har veer mens jeg tekster deg, og jeg kjenner ingenting."
Og følgende gjorde meg forbanna: "Herregud, vi er så dumme."
Jeg så rødt. "Vi? Du våger ikke å blande meg inn i denne dritten.
Jeg prøvde å snakke deg fra jordmordritten."
Slett.
Kan ikke skrive det.
"Elskling, jeg ville støtte deg på din hjemmefødselreise.
Men alarmklokkene ringte
da de kom i jævla fotballdrakter!"
Slett.
"Elskling, jeg er glad du er glad." Send. Sånn ja.
Jeg går opp til sykehusrommet, nå er vi begge høye.
Hun sa: "Hei." "Hei."
Så sier hun det igjen.
"Så mye bedre, vi var så dumme." "Ja, vi var så dumme."
Stakkaren er fortsatt bare seks centimeter,
i nesten sju timer til.
Endelig kommer legen vår. Hun sier: "Vi må få ut babyen."
"Du sier ikke det. Vi må få ut babyen.
Siste nytt! Vi må få ut babyen.
Hele formålet med denne øvelsen er å få ut babyen."
Hun sa: "Roe deg, men vi må ta keisersnitt."
"Jeg bryr meg bare om det som er best for kona mi og babyen."
Hun introduserer en annen lege.
"Han skal assistere med din sønns fødsel og inngrepet."
Jeg så at han gikk med kalott.
"Dette er en felle. Det er en felle!
Mossad prøver å ta min palestinske baby!"
Jeg hater å føle meg sånn.
Han kommer bort: "Fred være med deg."
"Nøyaktig det jeg ville sagt om jeg var Mossad."
"Og fred være med deg."
Han går bort og snakker med kona mi,
men snakker egentlig til meg. Jeg hørte det. Han sier:
"Som marokkansk jøde er jeg kun her for å hjelpe til med din sønns fødsel.
Igjen, som marokkansk jøde som tror på Gud,
er jeg kun her for å hjelpe med fødselen."
"Jeg skjønner hva du gjør.
Du vet at jeg er palestiner, så vi kan ikke snakke politikk.
Du sa 'fred være med deg' for å avvæpne meg,
og sa du er en marokkansk jøde, fra Nord-Afrika.
'Jeg er nesten araber, men ikke helt araber.
Jøde, men ikke sionist. Greit?'"
"Greit, men jeg holder et øye med deg, dr. Mossad."
Så gir de meg onesize-sykehusklær.
Det er jug, onesize passer ikke alle.
Jeg går sånn her inn på fødestua.
Jeg så hele keisersnittet som en psykopat.
Ingen hadde visst gjort det under inngrepet før.
Som om jeg visste hva de gjorde.
"Er det en nyre? Hun har to, flytt den til side.
Bra, bare ta den ut."
De løftet ut sønnen min, og sa: "Ta et bilde."
"Jeg vil ikke ta et bilde." "Ta et bilde."
"Kompis! Min palestinske baby har stått fast i kontrollposten de siste 40 timene.
Vi har ikke tid til bilder."
Jeg vasket ham og ga ham til moren hans.
Hun gråt, og jeg trodde jeg ville bli rørt.
Men jeg følte ingenting, Jeg prøvde, jeg bare…
Ingenting skjedde.
Og dette er visst sant. For menn skjer det mye senere.
Det skjedde heldigvis den kvelden da vi lå hud mot hud.
Jeg la ham på brystet, og brøt sammen.
Brøt fullstendig sammen. "Herregud.
Herregud, det er en ekte baby.
Jeg må begynne pensjonssparing, habibi.
Baba skal ta seg av deg. Ikke vær redd, habibi.
Jeg oppkalte deg etter oldefaren din.
Og bestefaren din, og tipp-tipp-tipp-oldefaren din.
Og tipp-tipp… Du har sju muslimske navn, habibi.
Det blir tøft for deg å vokse opp i Amerika.
Det blir kjempetøft.
Men du vil vite nøyaktig hvor du kommer fra, habibi."
Sykepleieren spør om det går bra. Jeg sier: "Ja da.
Det går bra, men i begynnelsen av svangerskapet
hadde jeg alle symptomene.
Jeg var kvalm, hadde diaré, jeg hadde alt.
Og jeg har ikke følt noe før nå.
Nå kommer alt på én gang.
Og jeg oppkalte ham etter tippoldefaren hans.
Subhanallah.
Han ser ut som oldefaren sin.
Du vet ikke hva subhanallah betyr, men jeg skal vise deg et bilde senere."
"Nei, han sutter på puppen din." "Herregud.
La oss skaffe ham litt melk". Ja.
Og slik ble min sønn Ali ble født.
Lille Ali Alooshi.
Jeg ga ham sju navn. Jeg var veldig bevisst på det.
Jeg vil at han skal vite nøyaktig hvor han kommer fra.
Det er veldig viktig.
Kjempeviktig.
Derfor la jeg det til i siste episode av sesong 2.
Læreren min sa: "Hva het oldefaren din på din fars side?"
Jeg visste det ikke. Jeg hadde navn, men husket ikke hvilket.
Han sa: "Dette er slekten din. Ser du hvor lett du kan viskes ut?"
Jeg bare: "Godt poeng!"
Jeg satte meg som mål å forstå hvor jeg kommer fra.
Jeg tar det så alvorlig at i siste episode av sesong 2
er alle klipp fra Palestina faktisk fra landsbyen vår Burin.
Det er der vi kommer fra.
Fordi…
Det er som et historisk arkiv.
Uansett hva som skjer, kan sønnen min se på det og si:
"Det er her jeg kommer fra." Forstår dere?
Det var veldig viktig.
Ja.
Jeg har alltid vært meg selv.
Jeg begynte med standup som 14-åring i Sørstatene, ok?
De fleste stedene jeg var på hadde aldri sett en araber.
Jeg har alltid vært meg selv.
Veldig tidlig i karrieren min ble jeg oppfordret til å skifte navn,
dra til L.A. og ikke si at jeg er palestiner.
Det kunne jeg aldri gjøre, for da ville jeg miste meg selv.
Men etter 11. september var jeg italiensk i to måneder, ok?
Men bare i et par måneder.
Jeg har alltid følt meg utenfor.
Mange kjenner seg nok igjen.
Jeg ble født i Kuwait, Jeg gikk på en britisk engelsk skole.
Og jeg snakket med britisk aksent.
Så da jeg kom til Amerika fikk jeg umiddelbart juling.
Jeg kom på skolen: "Hallo!"
Ikke sant? Som det.
Jeg visste ikke hva som var kult, hva man gikk med og ikke.
Jeg visste ingenting, ok?
Jeg så heldig å få to venner som hjalp meg finne ut av det.
Bruce, som var svart, og Jose, som var meksikaner.
Og av Bruce fant jeg fort ut noe om svarte.
Føler de at de må si fra om
at du har kledd deg helt feil,
så blir du disset foran hele skolen, ok?
Jeg visste ikke det og kom på skolen med feil sko.
Bruce ropte: "Faen! Kom her, dere.
Jose, kom å se kompisen din.
Moe går med Pro Wings fra Payless. De koster $13,99. Han er fattig."
Jeg sa: "Er jeg fattig?"
Jose sa det litt penere.
Han var snillere når jeg dreit meg ut.
Hvis jeg gikk med feil klær kom Jose bort:
"Bro, du ser ut som en kjerring.
Hvem faen har kledd deg?
Jeg har ærlig talt lyst til å gi deg en på trynet.
Vi kan ikke leke i dag, ok?
Men kanskje i morgen, ok?
Du, jeg går nå, ingen fist bump, ok?"
Sånn var det.
Jeg ante ikke at britisk engelsk ikke var som amerikansk engelsk.
Så jeg dreit meg stadig ut, ikke sant?
Jeg fikk en kattunge av broren min for å hjelpe med PTSD.
Problemet er at jeg snakket britisk.
Hjemme sa jeg ikke "katt".
Jeg sa "Kom da, pussy."
Ingen korrigerte meg hjemme. "Kom da, pussy."
Så i friminuttet bestemte jeg meg for
å fortelle dette til min venn Bruce.
Jeg går bort og sier: "Bruce, vet du hva?"
"Hva?"
"Jeg har en pussy nå, er ikke det kult?"
"Hæ? Hva sa du? Jeg tror jeg hørte feil."
"Jeg har en liten og myk pussy, vil du se den?"
Bruce ba alle komme nærmere.
"Jose, kom hit."
Foran hele skolen sa han: "Mo, har du en pussy?"
"Ja, jeg har en pussy, Er det ikke fantastisk?"
Jose ble helt vill. "Hva?
Seriøst? Har du en vagina?
På ekte?
Vi har vært venner lenge uten at jeg visste at du hadde vagina?
Er det sant?
Kødder du?"
Så stoppet han opp og sa: "Kan jeg få se den?"
Jeg er så uskyldig.
"Ja, kom hjem til meg hvis du vil se pussyen min."
Fryktelig traumatiserende.
Jeg begynte med standup i ung alder. Jeg turnerte i Sørstatene.
Mesteparten av tiden var jeg folks første møte med en araber.
Folk ble regelrett sjokkert.
"Er du sikker på at du er araber? Du ser ikke arabisk ut."
Burde jeg gå rundt med en kamel?
Er det det som kjennetegner en araber?
"Unnskyld, her kommer en typisk araber med en kamel.
Ikke klapp ham, han biter." Ikke sant? Hva faen?
Det er så rart.
Jeg opptrådte før 11. september og etterpå, i 2003,
fikk jeg et show i Houma i Louisiana.
Rett utenfor New Orleans. Skikkelig cajun-bondeknølland.
En fyr ringer meg: "Hallo!
Er det Mo Amer?"
"Ja, dette er Mo…"
"Jeg har hørt mange gode ting om deg.
Nå 'kal du høre."
Han sa ikke én S under hele samtalen.
"Hør her. Jeg eier en klubb her kalt Lagniappe Mutikk Café."
"Musikk?" Han sa: "Jepp, Mutikk Café.
Vi har komishow her på on'dag kveld."
"Onsdag kveld?"
"Stemmer, on'dag kveld.
Kom ned hit.
Jeg har bare ett hotellrom, med to 'enger.
Ta med ditt eget åpning'nummer."
Jeg sa: "Hvor mye betaler du?"
Han svarte: "Rundt 1000 dollar."
"Fy faen. Jeg kommer.
Jeg og kamelen skal østover."
Jeg var veldig spent.
Tenk å tjene 1000 dollar på én kveld. Jeg ringte en venn, Gary Bell.
Han er en komiker som bor på grensen av Texas i Louisiana.
Og han "snakker også sånn her". Jeg booket ham ikke fordi han er morsom.
Han er en elendig komiker, kommer aldri til å bli noe.
Han er kun i rampelyset når jeg snakker dritt om ham på scenen.
Men jeg tok ham med som beskyttelse.
I tilfelle noe skjedde, kunne han si: "Nei, la ham være.
Han er bare en vanlig Mohammed."
Den eneste grunnen til at jeg booket ham, og det visste han.
Vi ankom og sjekker inn på hotellet og drar til Lagniappe Mutikk Café.
Gary Bell går på scenen og de hater ham umiddelbart.
Én fyr sier: "Hvem booket denne jævelen?"
Gary får panikk og prøver å være folkelig.
"Går dere på jakt?"
Én fyr sier: "Jeg skal felle deg på den scenen nå."
Jeg måtte ta mikrofonen fra Gary.
Den eneste gangen i min karriere.
Opptredenen min er dritmorsom.
"Det er deg, Gary, ikke publikum."
Jeg går av scenen. Klubbeieren gir meg $1000.
"Jeg er rik."
Så snur jeg meg og ser en etterforsker og en politibetjent.
"Kom hit, gutt."
Historisk sett kommer intet bra etter, "kom hit, gutt."
Ikke denne gangen heller.
"Kan jeg få førerkortet ditt?" "Ja, her har du førerkortet mitt."
Han ringer for å sjekke.
"Førerkort nummer én, to, sju, ni, sju, seks, to, sju."
Dama ringte rett tilbake, "Jepp, det' ham."
"Det' ham?"
"Jepp, det' deg." "Det' meg?"
"Jepp, det' deg." "Sikker på det?" "Ja, det' deg."
"Hvem er meg, hvem er du, hvem er vi?
Vi er alle én." Ikke sant?
Han sa: "Nei, kun deg." "Å faen."
Han fører meg ut, og et dusin politifolk venter på meg.
Det er seks politibiler, full utrykning.
Publikum fra showet kommer bort.
En annen betjent kjører bort og ruller ned vinduet: "Er det ham?"
"Er det deg, Jebediah?" Hva faen er det som foregår?
Enda en etterforsker kommer bort.
"Hva gjør du her i Houma i Louisiana?"
Jeg står ved siden av plakaten hvor det står:
"I kveld klokka 20: Mo Amer."
Med et foto av meg. Jeg sier:
"Jeg vet ikke noe om dine tidligere etterforskninger, men…
Dette må være den verste etterforskningsjobben du har gjort."
Publikum melder seg på. "La ham være, han var morsom."
En annen sier: "Skal du arrestere noen,
arrester den jævelen Gary Bell.
For å etterligne en komiker."
Jeg tenkte: "Hvor faen er Gary?"
Dette er nettopp dette jeg inviterte ham for.
Og han er borte vekk. Ikke sant?
Betjenten spør: "Hva gjorde du i Japan og Korea?"
"Vent, stopp en hal.
Hvordan faen vet du at jeg dro til Japan og Korea?"
"Vi har gjennomsøkt rommet ditt."
"Uff da, du har gjennomsøkt rommet mitt.
Oi, dette kommer til å forbløffe deg, ok?
Men det er en hel verden utenfor Houma.
Jeg drømte om å bli komiker.
Den drømmen har allerede ført meg til Japan og Korea.
De fleste showene var for amerikanske tropper.
Etter 11, september, var jeg redd for å være meg selv.
Kunne jeg være meg selv foran dem, kunne jeg være det foran alle.
Derfor var jeg der."
Hjernen hans smeltet.
"Jeg vet hva du tenker. At jeg er en terrorist.
Du tror jeg kom til Houma i Louisiana…
…av alle mål i Amerika.
Hør her, hvis jeg var terrorist
og kom med en bombe til Houma i Louisiana,
ville jeg ikke visst hva jeg skulle sprenge her.
Byen ser allerede ut som om den har blitt sprengt i lufta.
Hadde jeg sprengt en bombe her, vil jeg bare ha ommøblert stedet.
Og jeg ville løse crack-problemet dere har her."
Og betjenten sier: "Ja, vi har et crack-problem."
Han ga meg en søppelsekk med eiendelene mine
og ba meg gå til den andre betjenten,
som skulle eskortere meg til hotellet.
I det vi går, kommer Gary ut av buskene bak klubben.
"Gary, hvor har du vært?"
Han svarer oppriktig: "De prøver å drepe meg."
"Jeg skal drepe deg. Sett deg i bilen."
Og merkelig nok synes jeg mer synd på ham enn meg selv.
Betjenten kjører oss til hotellet.
Vi stopper utenfor, og han ber om unnskyldning.
"Jeg er lei for at dette skjedde med deg.
Men det var ikke oss, ok?
Det var hotellet som ringte politiet."
"Herregud, betjent, Gary, vi går inn på hotellet.
Vi skal konfrontere sikkerhetsvakten."
Jeg går aggressivt inn.
"Hvem var det? Hvem tilkalte politiet?"
En dame kommer ut fra bakrommet med vekterjakke på.
Hun mangler de fleste fortennene.
Hver gang hun snakket, blåste eller plystret hun.
"Hvorfor ringte du politiet?"
Hun sa: "Vent nå litt.
Vent nå litt."
"Ser du på basketball? Hva faen skjer?
Det høres ut som joggesko på parkett. Hva skjer?"
"Vent litt."
Flere løshunder dukket opp, "Hvem sine hunder er dette?
Hvorfor ringte du politiet?"
"Vel… jeg så navnet Mohammed,
og tenkte: 'Hei, vi har en terroristsituasjon her.'"
"Var det var alt som skulle til? Du så navnet Mohammed
og vi har en terroristsituasjon her?"
Så sa hun: "Hvem plystrer?"
Jeg sa: "Ok.
Altså…
Altså, du kan ikke tilkalle politiet kun på grunn av navnet.
Du må ha ekte bevis.
Beklager at landet vårt har sviktet deg, og du tror på alt de sier på TV.
Det er det de vil.
De vil splitte oss, så de kan erobre alle. Ser du ikke det?"
Dessverre hørte hun det ikke.
"Vent litt, Jeg så navnet Mohammed,
og tenkte: "Hei, vi har visst en terroristsituasjon her."
Jeg så på betjenten.
"Dere har definitivt et crack-problem her."
Betjenten ser på meg sier: "Jeg fant ut noe."
"Hva? Hva mer kan det være?"
"Vi gjennomsøkte rommet ditt." "Du sa det."
"Noe skurret, og jeg tror jeg har det."
Han ser på Gary.
"Gary, det er dine pornoblader, ikke sant?"
Jeg så på Gary. "Tok du med pornoblader?
Vi deler rom. Hvor ekkel er du?"
Rommet er endevendt, bortsett fra Garys seng, som er redd opp.
De lot pornobladene ligge fremme bare for å fortelle oss:
"Vi vet hva dere homser gjør her inne."
Jeg så ned og telte. "Tolv?
Tok du med et dusin pornoblader?
Hvor mye runking skulle du gjøre i kveld?"
Jeg sa: "Bra at hun ringte politiet.
Hun forhindret det andre terrorangrepet den kvelden."
Men jeg var alltid en mistenkt terrorist
til jeg fikk min TSA PreCheck.
Vet du ikke hva TSA PreCheck er:
Dra til sikkerhetsansvarlig på flyplassen,
gi dem 100 dollar og fyll ut papirene,
og så er man ikke lenger en mistenkt terrorist.
Det er allment kjent
at terrorister hater papirarbeid.
Jeg er så lettet, for TSA-agenter er veldig aggressive.
Jeg vet ikke hva de er sinte for. "Ta ut PC-en din!
Legg den i en ting! I en egen kasse, ok?
Og skyv den inn. Jeg skyver den ikke inn, du skyver.
Følg med hele veien gjennom, ta av deg skoa."
Ikke finn på å ta med deg vann. Fy faen, ok.
Tar man med vann, så…
"Aqua Panna? Hva er galt med Acqua Panna?"
"Du kan ikke ta med dette."
Så forvirrer de deg. De går en meter og sier:
"Du kan ikke drikke det her, men du kan drikke det her."
Du vil ikke sløse, så du drukner nesten deg selv.
"Beklager, jeg tok med en liter. Kom igjen, bare gå foran meg."
Jeg så dem skjelle ut en gammel hvit kvinne i rullestol.
Hun hadde eplejuice og de kjeftet i vei.
"Du kan ikke ta med denne!"
"Men…
Jeg har diabetes."
Jeg sa: "Vent nå litt, hva faen?"
De kastet den aggressivt i søpla.
"Hold kjeft, hore! Ikke i dag, Al-Qaida!"
"Ikke i dag, Osama!"
"Ro deg ned, hun trenger eplejuice, så gi henne den jævla eplejuicen."
Lignende scenario, en eldre mann i rullestol.
Han har visst hatt slag.
For han sliter med å gå og de tvinger ham gjennom røntgenmaskinen.
Han går inn slik, og de sier: "Løft armene!"
Fyren kan ikke løfte høyrearmen, så han griper den med venstre.
Han løfter den opp, og fyren sier: "Stå stille!
Stå stille!"
"Nok. Jeg skal faen meg skyte alle.
TSA har radikalisert meg. Nok er nok, det er over."
Hvorfor er man så opptatt av 100 ml? Jeg må få vite det, ok?
De er bare…
"Hva er galt? "Det står 125 ml."
"80 % av væsken er borte, hva er problemet?"
"Spiller ingen rolle, flaska kan romme 125 ml."
Kan denne væsken brukes til å lage en bombe eller noe?
Er det problemet?
Det er ingen restriksjoner på hvor mange 100 ml man kan ta med.
Teknisk sett kan man blande dem senere.
Vær så snill, ikke gjør det.
"Antisemittisk, semittisk, hvit, rasistisk terroristkomiker
i Washington, D.C. i går kveld,
oppfordret folk til å lage en væskebomber på Warner Theatre."
"Mo, har du noen kommentarer?" "Vent litt. Myrtle."
"Et øyeblikk, din jævel.
Man høster som man sår, din jævel."
Kanskje det er sant.
Kanskje det er derfor det er tiltagende rasisme nå.
Det er det de hvite er redde for.
Ikke de hvite her. Klem en hvit person.
Klem en hvit ved siden av dere. Jeg snakker ikke om dere.
Men er det det de frykter?
Fordi vi vet hva som skjedde.
Vi vet hva som skjedde med urbefolkningen i Amerika,
med Afroamerikanere i slaveri, kineserne med jernbanen.
Hva gjorde meksikanere?
De kom bare tilbake. De kommer herfra, de kommer bare tilbake.
Og de sier at DNA…
De sier at DNA lagrer traumatiske minner.
De vet ikke hvorfor de kommer tilbake. "Jeg vet ikke, pero.
Jeg vet ikke hvor jeg skal hen, pero. Necesito, bro…
Jeg må bare gå, bror.
Jeg gjorde ingenting, oldefar glemte noe, vato, det er alt."
Muslimer i alle former, størrelser og farger blir diskriminert.
Hvem blir de neste? Hvite.
Kanskje de frykter at de står for tur.
Kanskje de ser for seg
at en hvit fyr går inn på et bakeri
og en svart fyr jobber bak disken.
Han går inn og sier: "Et stykke pekanpai, er du snill."
Han svarte fyren sier:
"Beklager, vi serverer ikke folk som deg her, hviting.
Vil du snakke med sjefen? José!"
José spør: "Hva gjør du her, gringo?
Kompis, du kan ikke bli sett her.
Vi har ekte kunder her.
Altså…
Æsj, mann…
Kom igjen, kompis.
Vil du snakke med eieren? Han er kinesisk. De eier alt nå."
Den hvite fyren sa: "Dra til helvete." Og han bare går ut.
Ingen er bedre enn noen andre.
Ingen.
Det virker som historien gjentar seg gang på gang.
Moren min sa noe nylig som virkelig rystet meg.
"Jeg føler at jeg lever samme liv som bestemødrene mine."
Og det traff meg hardt.
Og tid er ubeseiret.
Tiden er flyktig, og tiden flyr.
Og man kan ikke skru tiden tilbake.
Noen sier: "Jeg innhenter tiden."
Man kan ikke innhente tiden.
Man kan sette av tid, men det er aldri nok tid.
Vennen min driter i tiden.
"Jeg skal slå i hjel tid."
"Skal du slå i hjel tid? Vi har ingen tid å slå i hjel."
Han sier: "Jeg skal se på Love Island." "Love Island?"
Rett etter ble jeg hekta.
"Hvorfor gjør du dette, Huda?
Å, Huda, hvorfor?
Ikke vær sjalu, du blottla deg for Jeremiah.
Han sjonglerer følelsene sine. Alle kysser alle,
og Chelley og Ace er ikke i et ekte forhold.
Det er kun for pengenes skyld.
Herregud, 40 episoder, 40 timer, bortkastet tid."
Man vil ikke være forut for sin tid.
Er man forut for sin tid, er man nok død.
Når unge dør, sier man: "Han var forut for sin tid.
Han var så langt forut for sin tid.
Så langt inn i fremtiden at han døde, ja."
Jimi Hendrix, Bob Marley, Amy Winehouse, Chris Farley.
Alle forut for sin tid.
Jeffrey Epstein.
Han hadde satt inne på feil sted til feil tid.
Hele situasjonen er en tikkende bombe.
Det tar lang tid før fæle mennesker dør.
Og når de dør, sier alle: "Det er jaggu på tide.
Jeg trodde den jævelen aldri kom til å dø.
Jeg trodde han hadde all verdens tid."
"Ja, alt til sin tid. Man kan aldri flykte fra tiden. Ja."
Noen folk sier: "Mo, du er så forut for din tid.
Den første arabisk-amerikanske komiker med en spesial.
Du gikk med kefije i den første spesialen.
Du skapte den første palestinsk-amerikanske TV-serien."
"Ikke faen, jeg vil ikke være forut for min tid."
Jeg vil komme i tide. Være på rett sted til rett tid.
Være tidsnok og tidløs.
Jeg vil rekke det akkurat i tide, med nok tid til overs
til kvalitetstid med mine kjære.
De som alltid vil være der for meg.
Jeg slipper å dra tilbake i tid eller innhente tid.
Jeg kan bare være til stede i nåtiden.
Så hvis du virkelig bryr deg, sjekk innom fra tid til annen.
Mamma sier alltid dette til meg: "Hvis du elsker meg, vis meg."
Det er derfor jeg er så frustrert over DJ Khaled.
Nei, seriøst, han er palestiner. Han en av oss.
I stedet for å holde tritt med tiden i disse uforlignelige tider
henger han etter.
Og for ham er det alltid middagstid.
Jeg vet, feitingvister fra en feiting.
Jeg ville ikke si dette, hvem fikk meg til det? Gud!
Men han er ikke den eneste bakut for sin tid.
Det er mange andre.
Jeg skal ikke nevne navn. Seinfeld.
Jeg tror han sa: "Jeg bryr meg ikke om Palestina."
Jerry, jeg bryr meg om alle.
Og det er bedre å slå i hjel tiden enn å slå i hjel med tiden.
Festivus for resten av oss.
Jeg så på den serien i mye enklere tider.
Hva sier det om disse tider at verden stoler mer på Ms. Rachel
enn New York Times?
Velkommen til Real Time med Mo Amer. Ja.
Jeg liker ikke å si det, men vi kommer alle til å dø.
Vi kommer alle til å dø. Vi er kun her i en begrenset tid.
Og tiden er knapp. Jeg kan fortsette i evighet.
Dessverre er min tid straks ute.
Det er beste sendetid og klokka går.
Vi er på lånt tid og hvert sekund teller.
Og i dette livet er det ingen overtid.
Og husk han som overgår tid og rom.
Og plutselig er tiden ute.
Vi trodde vi var store, men vi var små.
Og nå har vi dårlig tid. Det er et kappløp med tiden.
Det er på høy tid, tiden går, tiden er inne, tiden løper ut.
Til neste gang. Myrtle?
"Befri Palestina!"
Tusen takk, Washington, D.C.
Jeg elsker dere av hele mitt hjerte.
Takk for at dere kom i kveld.
Takk.
Jeg elsker dere, det betyr alt for meg, takk.
Hvordan går det? Det er flott å være her.
Folk sier alltid det, sant?
Folk sier det, men mener det ikke. Jeg mener det.
TAKK TIL MAMMA - MIN INSPIRASJON.
STEPHANIE, JEG ELSKER DEG TIL MINE SØSKEN
FORUT FOR DERES TID. SAVNER DERE.
Tekst: Cathrine Hvidsten Jenkins