Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
„UMORUL E CEA MAI DE PREȚ BINECUVÂNTARE PENTRU OAMENI”
TRUMP DĂ MEREU ÎNAPOI
TEATRUL WARNER
MO AMER: O LUME NEBUNĂ
Aplaudați-l pe fratele meu, Mo Amer!
La naiba cu DJ Khaled!
Da.
Biteezak!
Chiar…
Am spus asta în spectacolul trecut. Înseamnă „în fund”.
Dacă nu l-ați văzut, înseamnă „în fund”.
Am crezut că nu mai fac asta, sincer să fiu.
Pentru că strigă lumea după mine pe stradă „biteezak”.
Și mereu e un mexican. Doar mexicanii fac asta.
Merg pe stradă. Mă salută.
Încerc să nu mă uit înapoi.
„Hai, frate! Sunt cel mai mare fan al tău.”
Mă uit în urmă. „În fund!”
„Vai, nu!”
„De ce, Jose?”
Dar DJ Khaled merită 100% un Biteezak.
Absolut.
Păcat, e unul dintre noi!
E palestinian și nu zice nimic.
Nici măcar nu recunoaște. E și mai chinuitor.
Și încă îl urmăresc pe Instagram.
Da, și mulți îmi dau mesaje.
„De ce îl mai urmărești pe DJ Khaled pe Instagram?”
„Ca să știu ce face.
Ca să râd de el. E foarte important.”
Iar eu sunt un om foarte conștient de sine.
Dar, de câte ori îl văd pe Instagram, zic: „Grăsan împuțit!
Zdreanță bătrână și grasă!
Boșorog gras și laș!
Bagi mereu maqluba în tine, umflatule!
Cum de ai țâțe pe-o parte? Cine dracului le mai are așa?
Umflat cu țâțe laterale ce ești! Ia uite, mai ai una!
Încă o țâță!”
Amicul meu zice: „Și tu ești gras!”
„Sunt gras dar atletic, e foarte diferit.
Eu ridic 135 kg., el bagă sandvișuri.
Boșorog grăsan nenorocit!”
Trebuie să spui ceva.
Trebuie, nu poți să nu spui nimic.
Contează ce spui și când spui.
Când scriam sezonul doi, ne-am întors din grevă pe 1 octombrie.
Apoi, după 7 octombrie, s-a dezlănțuit iadul.
Am venit în Washington, să particip la un miting JVP.
Niște tineri de la Vocea evreiască pentru pace.
Exact.
Era super, tineri evrei
și tineri palestinieni, încercând să facă ceea ce trebuie.
În fața Congresului, m-au întrebat dacă vreau să vorbesc.
Am zis că nu-i genul de scenă cu care sunt obișnuit,
sincer să fiu.
Voiam să vorbesc ultimul. Să nu fiu la mijloc.
Să vină unul după mine: „Dă-i dracului, ucideți-i pe toți!”
Să apară a doua zi în presă.
„Aseară, un umorist semit antisemit
s-a alăturat unui miting semit antisemit în Washington, D.C.”
Am vrut să-mi folosesc arta.
Cred că stand-up-ul e ultima formă de artă liberă.
Am sunat la D.C. Improv și i-am rugat: „Vreau să rezerv un loc
pe care l-am umplut de o sută de ori în carieră.”
Și m-au refuzat. „Rahat!”
M-am uitat la impresarul meu. „Nu-mi pasă, găsește-mi orice loc!”
Iar ironia situației este că
localul care mi-a permis să fac asta
era un bar de homosexuali nemți.
„Da, îl iubim pe Mo Amer, te rog!
Vino aici, da!
Îmbrățișează-mă, ești pufos! E bine!
Ne poți folosi subsolul lunea și marțea.
Dar miercurea suntem ocupați.”
Am zis că nu vreau să știu ce fac ei miercurea acolo.
Dar am filmat acolo. Nu l-am difuzat.
Eram furios și emoționat.
M-am concentrat pe singura emisiune televizată palestinian-americană.
Acesta era scopul meu.
Singura!
Mi-am dedicat energia, am pus suflet în acest proiect.
Între timp, aveam apariții în Houston.
Spectacole mici, doar să iau pulsul comunității mele.
Spre surprinderea mea,
biletele erau luate de albi furioși.
Într-o seară, la spectacol, n-am apucat să iau microfonul,
că zice o cucoană: „Zi-le, puiule!
Spune exact ce simți!
Au zis să mă documentez.
M-am documentat.”
Israelul a dat-o în bară așa de rău, că țărănoii susțin Palestina? Nasol!
A trebuit să întreb: „Cum vă numiți?”
„- Myrtle”. „- Myrtle?
La naiba, Myrtle, am să te iau la fiecare interviu de știri,
pentru tot restul vieții mele.”
Mai ales la interviurile astea,
la care ziariștii îți pun bețe în roate.
„Mo, înainte să discutăm despre sezonul doi,
condamni Hamas?”
Să zic: „O secundă! Myrtle, te rog?”
„Te ajut eu, Mohammed, puișor!
Încerci să-l încurci pe Mohammed, știu eu!
E o întrebare capcană. Fără răspuns corect, cum s-ar zice.
Ia să te educ, tontule!
Ai auzit de Nakba?
În 1948, au expulzat peste 750.000 de palestinieni.
Au nimicit peste 500 de sate. Cine știe câți au ucis!
Lasă-mă să le zic, Mohammed!
Am mai scotocit, am mai aflat
că sunt peste 500.000 de palestinieni în Santiago, Chile.
M-am întrebat ce naibii caută acolo.
Am mai citit și am aflat că majoritatea sunt creștini.
Ia stai! Palestinieni, creștini, Betleem, Nazaret.
Doamne, Iisus e palestinian! Gata, m-a dat pe spate!
Sigur că era palestinian, de aia evreii voiau să-l omoare!”
„Gata, Myrtle, pauză! Ușurel!
Uneori exagerează.”
Știați că în America sunt patru orașe numite Palestine?
Unul dintre ele e în Texas.
Îmi imaginez doi texani, în timpul transmisiunii,
din Palestine, Texas. Vă dați seama ce confuzi sunt?
„Ce se întâmplă în Palestina, Jebediah? Totul e în regulă aici.”
„Nu, nu în Palestina asta, ci în cea originală.”
„Stai, mai e o Palestină?”
„Da, de unde a venit Iisus.”
„Iisus e din Texas?”
„Da, acum îl cheamă Jesus.”
Pacea și binecuvântarea fie cu el!
Poate vă surprinde.
Am un prieten bun, care m-a ajutat cu spectacolul. E evreu.
Zice că e sionist în recuperare. E amuzant.
Nu mi-am dat seama când filmam,
dar avea și el propriile trăiri.
Venea la mine: „Mo, am înțeles ceva.”
„- Ce?” „- Ce înseamnă Israelul pentru mine.”
„Ce?”
„E ca atunci când ai un copil,
îl iubești mult, dar ajunge să fie un atacator armat la școală.”
„Fir-ar să fie!” am zis.
El a zis-o, nu eu.
Vedeți de ce v-am luat telefoanele?
Sincer, invidiez enorm evreii.
Colaborați foarte bine.
Dacă evreii au magazine de covrigi,
se adună și stabilesc un preț comun.
„A cui sunt covrigii?”
Nu imit prea bine evreii.
„Ai tăi sunt covrigii, drăguță?
Suntem de acord să fie cinci dolari?
Bine, cinci dolari să fie!”
Arabii, pe de altă parte, suntem nașpa.
Suntem vai de noi!
Istoric n-am fost vai de noi, dar acum, așa suntem.
Am inventat lucruri uimitoare.
Universități, algebră, săpun. Da!
Săpun, cafea, de toate. Dar nu știm să colaborăm.
Dacă un arab vinde falafel
și mai vinde unul falafel vizavi,
o să zică: „Cât? 4.99 $?
Du-te naibii, cer 3.99 $!
3.99 $? Du-te naibii, 2.99 $!
2.99 dolari? Na, gratis, du-te naibii!
Mă împrumut, falimentăm și murim. Slavă lui Allah!”
Ce facem?
Ce facem? Deja e destul de greu aici.
Iar sezonul doi nu a fost ușor de făcut.
N-a fost ușor de făcut.
Cât îl filmam și ulterior, toate comentariile
au fost tare frustrante.
Un comentariu zicea, imaginați-vă:
„Mo, am văzut sezonul doi, episodul opt.
Pui armata israeliană într-o lumină proastă.”
„Eu pun într-o lumină proastă
forțele de ocupație israeliene? Eu sunt cel care face asta?
Nu faptul că bombardează populația civilă?
Du-te dracului de-aici!”
E absurd.
Guvernul nu-i de încredere. Doar noi suntem.
De asta am ales locul ăsta.
Să fiu vizavi de nebuni.
Să le zic: „Nu ne temem, suntem aici!
Orice ați face, suntem împreună.”
Să nu ne fie frică!
Ăsta e adevărul!
Nu pot avea încredere în guvern. Nu știu ce se întâmplă.
Au loc relații ciudate, Elon Musk, s-au despărțit.
Și trebuie să admiteți, Elon Musk e ciudat.
Nici nu cred că-i o persoană reală.
Îi tot cade costumul din piele de om.
Nu e real, are un cip în creier. Își tot dă restart.
Nu-mi place să aduc vorba de copii, dar fiul său era în Biroul Oval:
„Taci, tacă-ți fleanca, curvă!
Nu știu dacă așa a zis, dar părea foarte urât.
Cum i-o zice, E = MC la pătrat, nu-s bun la matematică.
Tatăl lui apare pe cele mai mari scene,
complet țicnit, pe cele mai mari scene face așa…
Nu voi face salutul complet, știți despre ce vorbesc.
Știți…
„Aseară, un umorist semit, antisemit, adept al supremației albilor,
în Washington D.C., a făcut un mini-salut nazist.”
Și poza mea în ziar.
N-are cum să fie un om adevărat.
Dacă-l mai văd o dată, am să încerc să-i scot fața.
Cred că, dacă i-aș scoate fața,
aș da de ăla mic din Bărbați în Negru.
Ar zice: „Secretul universului
e pe lista lui Epstein.”
„Ce e pe listă?” „Lista lui Epstein.”
„Ce e pe listă?” „Epstein.”
Nu!
Nu vom afla niciodată.
Când mă șterg pe frunte, mă simt ca Louis Armstrong, jur.
Văd copaci verzi
Și trandafiri roșii
Îi văd înflorind
De la mine și de la tine
Și mă gândesc în sinea mea
Ce lume minunată!
Da, a fost superb!
Foarte tare!
Lumea mea
s-a schimbat, de când am un copil.
Da.
Acum îi caut o mamă și…
Sunt musulman, am trei locuri libere.
Nevastă-mea mă pune să zic gluma asta, îi place.
Nici măcar nu mă prostesc. Îi place.
Îi place gluma asta.
Eram în Doha, la un spectacol pentru 5.000 de oameni.
Înainte să urc pe scenă, zice: „Să zici gluma aia, e foarte tare!”
„În primul rând, nu știi nimic despre stand-up.
Și, geografic,
e cel mai nepotrivit loc pentru gluma asta.”
„- De ce?” zice ea. „- Păi sunt toate nevestele acolo.”
Dar am zis gluma, să-i fac pe plac.
Și nimic, nici măcar un râs. Și, dintr-o dată, aud…
Era soția mea. „Grozav!” mi-am zis.
„Mulțumesc mult, dragă!”
E o nebunie. Cât a fost însărcinată, am avut și eu toate simptomele.
E ceva real, se cheamă sarcină prin empatie.
Ea a rămas gravidă, eu am avut grețuri, diaree, am vomitat tot timpul.
Ea n-avea nimic. Alerga, făcea yoga.
Ea era bine. Eu vomam în fiecare dimineață.
„Ești bine?” mă întreba.
„Lasă-mă că-s gravid, fii și tu empatică!
Te dor țâțele? Pentru că mă simt ciudat.”
Uimitor, au dispărut toate simptomele
când am auzit inima bebelușului. E adevărat.
Sunteți înduioșați? Am fost ușurat. „Pot să fumez iar!
Slavă Domnului!
Tu ești gravidă, nu eu!”
Am ales un medic la spital, cum se face,
dar a început să discute cu prietena ei albă, bogată, Denise.
Denise a zis: „Trebuie să-ți iei o doula și o moașă
și să naști natural acasă, bine?”
I-am zis: „Nu poți avea încredere în Denise! Poartă pantofi în casă,
dar nu și afară. Nu poți avea încredere în ea.”
N-am vrut să schimb nimic. „Rămânem la medic.”
Ne-am văzut cu moașa și cu doula, erau vestite.
Când am intrat, ne-au zis: „Bun-venit la serviciile de moșit!”
Cuvântul ăsta, „moșit”, e cam dubios.
Sună a „vrăjit”. Moșit!
E bizar. Și purtau tricouri ca de fotbaliști,
cu „Numărul unu la nașteri acasă” pe spate.
„Asta facem? Ne moșește Tom Brady copilul? E bizar.”
Dar le-am angajat, însă nu mi-au zis
„Uite, Mo, asta faci când încep contracțiile!”
Nimic. Am auzit…
Credeam că e posedată casa. Am început să mă rog.
Allah să mă ajute! Doar Allah are puterea!
Am aprins tămâie, salvie. Orice m-ar fi ajutat.
Am intrat peste ea, avea o contracție.
Am pus cea mai tâmpită întrebare posibilă. „E timpul?”
„Tu ce crezi?” a zis ea.
M-am scuzat. Am pus mâna pe telefon.
„Alo, moașelor, ascultați!
Are contracții, nu știu ce să fac.”
„Sună-ne când are la fiecare cinci minute!”
„Fantastic!” am zis. Am închis.
M-am întors în cameră, avea altă contracție.
Am început să-i dau sfaturi.
„Dragă, depărtează genunchii, bine?
Relaxează șoldurile, depărtează genunchii!”
A zis: „Habar n-ai ce zici!”
„Ai dreptate”, am răspuns.
„Habar n-am ce zic,
dar asta ai vrut.
Ai vrut o naștere naturală acasă, iar acum un umorist îți moșește copilul.
Cioc-cioc, cine e? Mo Amer!
Nu-s nesimțit, dar dacă ții strânși genunchii, nu iese nimic!”
A mai avut o contracție
și a făcut o mișcare lentă, ca la surfing.
Am zis: „Așa, scumpo! Ca pe val!”
A zis: „Gura! Habar n-ai ce zici!”
„Ai dreptate”, am zis. Le-am sunat pe moașe:
„Ascultați! Puneți-vă tricourile, începe meciul!”
Desigur, au venit cu tricourile pe ele.
Doula și moașa au intrat în dormitor. În câteva clipe, a avut o nouă contracție.
Doula a zis: „Desfă genunchii și relaxează șoldurile!”
Nevastă-mea, către mine: „Să nu te-aud!”
„Nu zic nimic”, am răspuns. Iar a făcut mișcarea aia,
iar doua a zis: „Așa, ca pe val!”
Nu m-am putut abține. „Ți-am zis eu!” Și am plecat.
Am ieșit și am început să fumez un cui.
„E copleșitor, ce facem?”
Biata femeie, timp de 27 de ore,
fără epidurală,
blocată la dilatație de șase centimetri în ultimele șapte ore.
Dădea din fund fără muzică.
Nu-și mai controla picioarele.
I-am zis: „Mai dă așa din fund și te las iar gravidă!”
Am zis-o doar în gând.
Am cerut pauză. „Gata, moașelor!
O duc la spital, e absurd.”
Am adus-o. Asistenta ne-a întrebat ce are.
Am zis: „Travaliu de 27 de ore, e blocată la șase centimetri
de șapte ore”. „De unde știi?” „Eu am asistat-o.”
„Doamne, trebuie s-o ducem imediat!
Să-i facem epidurală, să dezinfectăm.
- Trebuie să plecați.” „- Excelent!” am zis.
Am ieșit în fața spitalului, am mai aprins un cui, de stres.
Mi-a scris de pe patul de spital.
„Doamne! Mă simt mult mai bine.
Am o contracție în timp ce îți scriu. Nu simt nimic.”
Și partea asta m-a enervat. A zis: „Ce proști suntem!”
„Suntem? Cum îndrăznești să mă amesteci? Ți-am zis să nu te încurci cu moașele!
„Mesaj șters.”
Nu se cădea.
„Iubito, voiam să te susțin în periplul nașterii acasă.
Dar am știut că nu-i semn bun
când au apărut cu tricouri de fotbalist!”
„Mesaj șters.”
„Iubito, mă bucur când te bucuri!”. L-am trimis. Era bun.
Acum că amândoi eram drogați, m-am întors în rezervă.
Ne-am salutat.
Apoi a zis iar:
„E mult mai bine, proști am mai fost!” „Da, niște proști”, am zis.
Biata de ea iar a stat cu șase centimetri dilatație,
aproape încă șapte ore.
În sfârșit, a venit medicul. „Trebuie să scoatem copilul.”
Am zis: „Să mori tu? Normal că da!
Ce mai veste! Scoatem copilul.
Asta era ideea, să-l scoatem!”
A zis: „Calmați-vă! Trebuie să-i facem cezariană.”
Am zis: „Mă interesează doar binele soției și al copilului.”
Apoi, ne-a prezentat alt doctor.
A zis că o va asista la intervenție.
M-am uitat la el, purta o kippa.
Mi-am zis că e o înscenare.
„Mossadul încearcă să-mi ia bebelușul palestinian!”
Detest să simt asta! A venit și mi-a zis:
„Pace ție!”
Mi-am zis că fix așa ar proceda Mossadul.
„Pace și ție!”
S-a dus să discute cu soția mea.
De fapt, discuta cu mine. M-am prins. Zicea:
„Ca evreu marocan, sunt aici pentru te ajuta la nașterea fiului tău.
Ca evreu marocan credincios,
am venit să ajut la nașterea fiului tău.”
„M-am prins ce faci!” am zis.
„Ai intrat, știai că sunt palestinian, nu puteam discuta politică.
Mi-ai urat pace, ai discutat cu soția,
a spus că ești evreu marocan, din Africa de Nord.
Sunt aproape arab, dar nu-s chiar arab. Sunt cam arab.
Sunt evreu, dar nu sionist, OK?”
Am zis: „Bine, dar sunt cu ochii pe tine, dr. Mossad!”
Mi-au dat un halat din ăla universal.
E o minciună, nu-i universal.
Am intrat așa în sala de nașteri.
M-am uitat la toată operația, ca un psihopat.
Au zis că n-a mai făcut nimeni așa ceva.
De parcă știam eu ce fac ei!
„Ce-i ăla, rinichi? Are doi, dă-i într-o parte!
Așa, dă-i mai încolo!”
Mi-au adus fiul, să fac o poză.
Nu voiam. El insista să fac poza.
Am zis:
„De 40 de ore, copilul meu palestinian e blocat în vama asta.
N-avem timp de poze.”
L-am curățat și l-am adus la mama lui.
Ea plângea. Credeam că voi fi copleșit.
Dar n-am simțit nimic. Încercam.
Nu s-a întâmplat nimic.
Și se pare că e adevărat. La bărbați, se întâmplă mult mai târziu.
Eu am simțit-o în acea seară, când l-am pus pe pieptul meu.
L-am pus pe piept și mi-am pierdut mințile.
M-am pierdut. „Doamne!” am exclamat.
„Doamne, e un bebeluș adevărat!
Trebuie să mă adun, să-mi revizuiesc economiile.
Tati va avea grijă de tine, să nu te temi!
Să știi că te-am botezat după străbunicul tău.
Și după bunicul tău și stră-stră-străbunicul tău.
Ai vreo șapte nume musulmane.
O să-ți fie greu să crești în America.
O să fie foarte greu.
Dar vei ști exact ce origine ai.”
A intrat asistenta, m-a întrebat dacă-s bine. Am spus că da.
„Sunt bine, dar la începutul sarcinii
am avut și eu simptomele.
Greață, diaree, de toate.
Și n-am simțit nimic până acum.
M-au apucat toate deodată, sunt ca lovit de tren.
Și l-am botezat după stră-străbunicul lui.
Slavă lui Allah!
Seamănă cu străbunicul lui.
Nu știi ce înseamnă subhanallah, dar îți arăt o poză mai târziu.”
A zis: „Vrea să sugă de la pieptul tău.” „Aoleu!” am zis.
„Să-i aducem niște lapte!”
Așa s-a născut fiul meu, Ali.
Micul Ali Alooshi.
Chiar i-am pus șapte nume.
Chiar așa am vrut.
Vreau să-și știe originile.
E foarte important.
Și de asta am menționat-o în ultimul episod din sezonul doi.
Profesorul mi-a cerut să spun cum îl chema
pe străbunicul meu patern. Și n-am știut exact numele lui.
Mi-a zis: „Ei sunt strămoșii tăi. Atât de ușor poți fi șters?”
A avut un mare impact.
Mi-am propus să înțeleg de unde provin.
O iau în serios. În ultimul episod din al doilea sezon,
fiecare scenă din Palestina e din satul nostru, Burin.
De acolo suntem.
Pentru că…
Pentru că e ca o arhivă istorică.
Orice ar fi, fiul meu poate să se uite și să spună:
„De aici provin.” Înțelegeți?
E foarte important.
Da.
Și mereu am fost eu însumi.
Am început să fac stand-up la 14 ani, în sud.
Majoritatea nici nu văzuseră arabi.
Am fost mereu eu însumi.
La începutul carierei, am fost încurajat să-mi schimb numele.
Să merg în LA, să nu le zic că-s palestinian.
Era important. N-aș fi putut. Mi-aș fi pierdut identitatea.
Totuși, vreo două luni după 11 septembrie, am fost italian get-beget.
Doar vreo două luni.
Mă simțeam ca un pește pe uscat.
Știți cum e, nu?
M-am născut în Kuweit, am studiat în engleză.
O școală britanică, deci vorbeam cu accent britanic.
Am ajuns în America
și mi-am luat-o peste ochi imediat.
Veneam la școală. „Bună!”
Știți ce zic? Așa era.
Nu știam ce înseamnă să fii la modă, cum să mă îmbrac.
N-aveam nimic.
Am avut noroc cu doi prieteni, care m-au învățat.
Bruce era negru și Jose era mexican.
Mulțumită lui Bruce, am aflat că negrii,
dacă trebuie să-ți zică ceva
despre ținuta ta,
te iau la rost de față cu întreaga școală.
Nu știam. Veneam cu pantofi nepotriviți.
Bruce zicea: „La naiba!
Adunați-vă!
Jose, vino să-ți vezi băiatul!
Moe poartă Pro Wings de la Payless. Costă 13.99 dolari, e sărac.”
Am fost uimit.
„Eu sunt sărac?”
Jose era ceva mai blând.
Era mai înțelegător când o dădeam în bară. Dacă purtam ceva aiurea, Jose venea:
„Frate, arăți ca dracu!
Cine naiba te-a îmbrăcat?
Nu te mint, îmi vine să te pocnesc.
Azi nu ne putem juca.
Poate mâine, da?
Plec. Nu batem pumnul, bine?”
Așa era.
Nu știam că engleza britanică era foarte diferită de cea americană.
Mă faultam singur des.
Fratele meu mi-a luat o pisicuță, să mă ajute cu stresul.
Dar vorbeam engleza britanică.
Acasă, nu ziceam „pisică”.
Ziceam „păsărică.”
Și nu mă corecta nimeni. Ziceam: „Vino, păsărică!”
Am decis, în pauză,
să-l informez pe Bruce, prietenul meu.
„Ghici ce, Bruce!”
„Ce?”
„Am o păsărică acum. Nu e grozav?”
„Poftim? Ce-ai zis?
Nu cred că te-am auzit bine.”
„Am păsărică, e mică și pufoasă, vrei s-o vezi?”
Bruce, imediat, a zis: „Adunați-vă toți!
Jose, vino să-ți vezi băiatul!
În fața întregii școli, m-a întrebat: „Ai păsărică?”
„Da, am păsărică, Nu e fantastic, oameni buni?”
Jose a înnebunit. „Poftim? Serios? Ai vagin?
Serios, frate?
Suntem prieteni de atât timp și n-am știut că ai vagin?
E pe bune, frate?
Glumești?”
Și, după o pauză: „Pot s-o văd?”
Eram inocent, nu știam.
I-am zis: „Da, dar trebuie să vii la mine acasă.”
Teribil de traumatizant!
M-am apucat de stand-up de la o vârstă fragedă, prin tot sudul.
Eu eram primul arab pe care-l vedeau
foarte mulți dintre ei.
Sudiștii erau chiar șocați. Veneau să mă întrebe: „Sigur ești arab?”
„Nu pari arab.”
Să fi luat mereu o cămilă după mine?
E o caracteristică arăbească principală?
Să mergi cu cămila: „Pardon, trec cu cămila, sunt arab!
Mușcă, n-o atingeți!” Știți? Adică, ce dracului?
E bizar!
Aveam spectacole înainte de 11 septembrie. În 2003, m-au chemat în Houma, Louisiana.
Ceea ce e aproape de New Orleans. Chiar în ținutul Cajun.
M-a sunat unul. „Alo! Mo Amer?”
„Da, sunt Mo.”
„Am auzit multe de'pre tine!”
„A'cultă aici!”
N-a pronunțat niciun S în toată discuția.
„A'cultă, am un club, Lanya Muted Cafe.”
„- Music Cafe?” „- Da, Muted Cafe!”
„Miercuri 'eara vom avea 'pectacole de umor.”
„- Miercuri seara?” „- Da, miercuri 'eara!
Vii încoace!
Am doar o cameră de hotel, cu două paturi.
Adu pe cineva în de'chidere!”
„Bine, cât plătești?”
„Îți dau o mie de dolari!”
„Acușica vin!” i-am zis.
„Eu și cămila mea mergem spre est.”
Eram foarte entuziasmat
să fac 1000 $ pe seară, în 2003. L-am sunat pe Gary Bell, amicul meu.
E un umorist care trăiește la granița dintre Texas și Louisiana.
Și vorbește și el așa.
Nu l-am luat pentru că ar fi amuzant.
Are un umor oribil, n-are nicio șansă.
Ăsta e momentul lui de glorie, cel în care îl bârfesc pe scenă.
L-am adus ca protecție.
În caz că pățesc ceva, să zică: „Lăsați-l în pace!
E un Mohammed obișnuit.”
Doar de asta l-am luat. Și știa asta.
Am ajuns, ne-am cazat, am mers la Lanyard Muted Cafe.
Gary Bell a urcat pe scenă. L-au detestat imediat.
Unul a zis: „Cine l-a mai adus și pe ăsta?”
Gary s-a panicat, căuta o legătură cu publicul.
„Vă place vânătoarea?”
Unul zice: „Te vânez eu de pe scenă!”
Am urcat și i-am luat microfonul lui Gary.
E singura dată când am făcut așa ceva.
Mi-am zis glumele cu succes.
Am zis: „Gary, tu ești de vină, nu publicul.”
Am coborât, proprietarul mi-a dat mia de dolari.
„Sunt bogat!” mi-am zis.
M-am întors și am văzut un detectiv și un polițist.
Detectivul zice: „Ia vino, băiete!”
Apelativul ăsta nu prevestește nimic bun.
Și scenariul era similar.
Zice: „Pot să-ți văd permisul?”
„Da, poftim permisul!”
L-a verificat la secție.
„Permisul numărul unu, doi, șapte, nouă, șapte, șase, doi, șapte.”
Și doamna i-a confirmat. „El e.”
Am zis: „El e?”
„- Da, tu ești.” „- Eu sunt?”
„ Da, tu.” „Sigur?” „Da, tu ești.”
Am zis: „Cine-s eu, cine ești tu, cine suntem?
Suntem unul.”
„- Nu, doar tu ești.” „- Aoleu!”
M-a scos afară, unde așteptau o duzină de polițiști.
Erau șase mașini cu girofarurile pornite.
Publicul ieșea de la spectacol.
Alt polițist parchează și întreabă, pe geam: „El e?”
„Tu ești, Jebediah?” am zis eu. Ce dracu' se întâmpla?
A mai venit un detectiv la mine.
„Ce faci aici în Houma, Louisiana?”
Stăteam lângă afișul pe care scria:
„La ora 20:00, spectacol cu Mo Amer”.
Era cu poza mea pe el.
„Nu știu ce investigații ai mai făcut,
dar asta e cea mai jalnică activitate a ta de detectiv.”
Publicul se apropia.
„Lăsați-l în pace, a fost amuzant!” a zis unul.
Altul a zis: „Dacă e să arestați pe cineva,
mai bine pe afurisitul de Gary Bell!
Pentru că s-a dat drept umorist.”
M-am întrebat unde o fi Gary.
„Exact pentru asemenea situații l-am adus. Și acum nu dau de el.”
Apoi, polițistul m-a întrebat: „Ce-ai căutat în Japonia și Coreea?”
„Stai, pauză!” am zis.
„De unde știi că am fost în Japonia și în Coreea?”
„Ți-am percheziționat camera”, a răspuns.
„Mi-ați căutat prin cameră! O să fiți uimiți.
Dincolo de Houma e o lume întreagă.
De mic am visat să fiu umorist.
Visul acela m-a adus în Japonia și în Coreea.
Spectacolele erau pentru armata americană.
Mă temeam să fiu eu însumi, după 11 septembrie.
Dacă puteam fi autentic în fața lor, puteam în fața oricui. Asta făceam.”
L-am zăpăcit. I-am zis: „Știu ce crezi.
Crezi că-s terorist.
Crezi că am venit în Houma, Louisiana…
dintre toate țintele din SUA.
Dacă eram terorist
și veneam cu o bombă în Houma, Louisiana,
nici n-aș fi știut ce să arunc în aer în văgăuna asta.
Arată de parcă a fost aruncată deja în aer.
Dacă ar fi să arunc o bombă aici, aș redecora locul!
Și v-aș rezolva și problemele cu drogurile.”
Polițistul a admis: „Da, avem probleme cu drogurile.”
Mi-a dat lucrurile într-un sac de gunoi
și m-a trimis la celălalt polițist.
Voia să mă escorteze înapoi la hotel.
Când să plecăm, a apărut Gary, din boscheții din spatele clubului.
„Gary, unde naiba ai fost?” am zis.
Mi-a răspuns cu sinceritate: „Vor să mă omoare.”
Am zis: „Eu te omor! Treci în mașină!”
Bizar, dar mi-a părut rău mai mult de el decât de mine.
Poliția ne-a adus la hotel.
Când a oprit, polițistul s-a scuzat.
„Îmi pare rău că ai pățit așa ceva!
Dar n-am fost noi, bine?
Hotelul a trimis poliția după tine.”
Le-am zis să intrăm cu toții în hotel
și să luăm paznicul la întrebări.
Am intrat foarte agresiv:
Cine a trimis poliția după mine?
Apare o doamnă din spate, cu uniformă de paznic.
Aproape n-avea dinți în față.
Când vorbea, șuiera.
Am întrebat-o de ce a chemat poliția.
A zis: „Stai așa!”
Am zis: „Te uiți la un meci de baschet? Ce naiba se întâmplă?
Parcă se aud teniși pe parchet. Ce se întâmplă?”
„Stai puțin!”
Apăreau câini vagabonzi. „Ai cui sunt?” am întrebat.
„De ce ai trimis poliția după mine?”
A zis: „Păi, am văzut numele Mohammed
și mi-am zis că e o situație cu risc de terorism.”
„Doar de la numele meu, Mohammed,
ai dedus că e o situație de terorism?”
„Cine fluieră?” a răspuns ea.
„Bine”, am zis.
„Îmi pare rău, dar nu poți trimite poliția după un om
din cauza numelui său.
Trebuie să ai dovezi reale.
Îmi pare rău că țara noastră te-a dezamăgit și crezi
tot ce se împroașcă la televizor.
Asta vor ei.
Să ne dezbine, ca să ne cucerească, nu înțelegi?”
Din păcate, n-a priceput nimic.
A zis: „Am văzut numele Mohammed
și am dedus că e o situație de terorism.”
M-am uitat la polițist. „Chiar aveți probleme cu drogurile aici!”
Polițistul mi-a răspuns: „Am înțeles ceva.”
„Ce? Ce altceva ar putea fi?”
„ - Ți-am percheziționat camera.” „- Ai mai zis asta.”
„Mă nedumerea ceva, dar mi-am dat seama”, a zis.
S-a uitat la Gary.
„Revistele porno sunt ale tale, Gary, nu?”
M-am uitat la Gary. „Ai adus reviste porno?
Stăm în aceeași cameră. Cât de scârbos poți să fii?”
Am intrat. Camera era vraiște,
cu excepția patului lui Gary.
Lăsaseră revistele porno, ca să știm.
„Știm ce faceți aici, homosexualilor!”
Le-am numărat. „Douăsprezece?
Ai adus o duzină de reviste porno?
Câtă labă aveai de gând să faci în seara asta?
Slavă Domnului că a chemat poliția!
În seara asta, a oprit alt plan terorist.”
Mereu am fost suspectat de terorism.
Până am trecut testul de securitate.
Dacă nu știți ce test e,
mergeți în aeroport, la securitate,
le dați 100 de dolari, completați actele
și gata, nu mai sunteți suspecți de terorism!
Se știe prea bine
că teroriștii urăsc birocrația.
Sunt ușurat. Cei de la securitatea transporturilor sunt agresivi.
Nu știu de ce-s așa de supărați. „Scoate laptopul!
Pune-l în chestia aia! În compartimentul separat!
Împinge-l! Nu-l împing eu! Împinge-l tu!
Până la capăt! Scoate-ți pantofii!”
Doamne ferește să aduci apă!
Dacă aduci apă, sunt ca…
„Care-i problema cu Acqua Panna?”
„N-ai voie!”
Te zăpăcesc. Se duc la un metru depărtare.
„Nu poți bea asta aici, dar poți s-o bei aici, dacă vrei.”
Să nu faci risipă, te torturezi singur. „Doamne!”
„Scuze, băieți, am adus un litru! Haide, mergi înaintea mea!”
I-am văzut mustrând o bătrânică albă în scaun cu rotile.
Avea un suc de mere și s-au luat de ea.
„N-ai voie cu așa ceva!”
„Dar…
Îmi trebuie pentru diabet.”
„Stai o clipă, ce naiba?” mi-am zis.
I l-au aruncat la coș, cu furie.
„Taci, târfă! Nu azi, Al-Qaeda!
- Nu azi, Osama!” „- Calmează-te, frate,
îi trebuie suc de mere, dă-i-l, ce dracului!”
La fel, alt vârstnic, într-un scaun cu rotile.
Părea că suferise un atac cerebral.
Se chinuia să pășească.
Îl forțau să treacă pe la scanarea cu raze X.
Mergea așa și i-au zis să ridice brațele.
Nu-și putea ridica brațul drept, așa că l-a ținut cu mâna stângă.
L-a ridicat. Agentul a strigat să stea nemișcat.
„Nu mișca!”
„Îi împușc pe toți”, mi-am zis.
„M-au radicalizat cei de la securitatea aeroportului. Gata!”
Ce-i cu obsesia asta pentru 100 ml? Vreau să știu!
Adică…
„- Ce s-a întâmplat?” „- Ai 124 ml!”
„80% din lichid nu mai e, care e problema?”
„Nu contează, sticla are 124 ml.”
Lichidul poate fi făcut bombă?
Asta e problema?
Poți lua oricâte recipiente vrei de câte 100 ml.
Le-ai putea amesteca ulterior.
Doamne, să nu facă nimeni asta!
Să nu facă nimeni asta!
„Aseară, în Washington DC, un umorist semit, antisemit,
terorist, adept al supremației albilor,
a promovat la teatrul Warner fabricarea de bombe lichide.”
„- Mo, ai ceva de spus?” „- Stai o clipă! Myrtle, te rog!”
„Stai o clipă, nenorocitule!
Se întoarce roata, afurisitule!”
Poate chiar se întoarce roata.
Poate de asta rasismul e atât de acutizat.
Și de asta se tem albii atât de mult.
Nu albii de aici. Fiți calmi! Luați un alb în brațe!
Luați un alb în brațe, de lângă voi! Nu la voi mă refer.
Dar, sincer, asta e temerea?
Știm ce s-a întâmplat
cu populația indigenă din America,
sclavii afro-americani, chinezii de la căile ferate.
Ce făceau mexicanii?
Reveneau. Ei provin de aici, doar reveneau.
Se spune că ADN-ul
transmite amintiri ale traumei.
Deci nu știu de ce se întorc.
„Nu știu, frate, dar…
Nu știu unde mă duc, dar trebuie…
Trebuie să mă duc, frate!
N-am făcut nimic, străbunicul meu a uitat ceva, asta e tot!”
Musulmanii de toate etniile și vârstele
sunt discriminați. Cine urmează? Albii.
Poate se tem că se întoarce roata.
Poate au un scenariu în minte,
cu un alb care intră în House of Pies
și un negru în spatele tejghelei.
Să intre: „Scuză-mă!
O felie de plăcintă cu nuci pecan, te rog!”
Și negrul să-i zică: „Scuze!
Nu-i servim pe cei ca tine, spălăcitule!
Vrei să discuți cu superiorul meu? Auzi, Jose?”
Jose să zică: „Ce cauți aici, albule?
Haide, n-ai voie să fii văzut aici!
Vin clienți adevărați aici.
Adică…
E scârbos!
Hai, frate!
Vrei să vorbești cu proprietarul? E chinez.
Ei dețin totul acum.”
Și albul să zică: „Duceți-vă dracului, atunci!” Și să plece.
Nimeni nu e mai bun ca restul.
Nimeni.
Istoria pare să se repete la nesfârșit.
Recent, mama mi-a zis ceva ce m-a marcat.
„Simt că trăiesc aceeași viață ca a bunicilor mele.”
M-a marcat asta.
Și timpul
e de neînvins.
Timpul trece, timpul zboară.
Și nu te poți întoarce în timp.
Unii cred că vor recupera timp.
Nu-l poți recupera.
Poți câștiga timp, dar niciodată nu e de ajuns.
Prietenului meu nu-i pasă de timp.
Zice: „Am să-mi omor timpul.”
„Cum să-l omori? N-ai ce timp să omori."
Zice: „Mă uit la Insula Iubirii.”
Insula Iubirii?
M-am trezit captivat.
„Huda, de ce faci asta?
De ce, Huda?
Nu fi gelos, te-ai descărcat pe Jeremiah!
Își gestionează sentimentele. Toți se pupă cu toți,
Chelley și Ace nici nu au o relație reală,
au venit doar pentru bani.
Doamne, 40 de episoade, 40 de ore, ce pierdere de timp!”
Orice ar fi, vrei să fie vremea ta.
Pentru că ai fi mort altfel, probabil.
Despre cei care mor tineri
se zice că nu era vremea lor.
„Nu era vremea să se ducă!
S-a dus așa departe în viitor, că a murit.”
Jimi Hendrix, Bob Marley, Amy Winehouse, Chris Farley.
S-au dus înainte de vremea lor.
Jeffrey Epstein.
Era la pârnaie în locul nepotrivit, la momentul nepotrivit.
Situația aia era ca o bombă cu ceas.
Oamenilor răi le ia mult să moară, se pare.
Când mor, toți zic: „Era și cazul!
Credeam că nu mai crapă nemernicul ăla.
Părea să aibă tot timpul din lume.
Era și timpul! Nu poți scăpa de timp.”
Mulți zic: „Mo, ești mult înaintea timpului tău!
Ești primul arab-american cu un spectacol de umor.
În primul tău spectacol, ai purtat eșarfă arăbească.
Ai avut prima emisiune palestinian-americană.”
Am zis că nu vreau să fiu înaintea vremii mele.
Vreau să fiu la țanc. În locul și la momentul potrivit.
Vreau să fiu atemporal.
Să reușesc la timp, să mai am mult timp.
Să petrec timpul cu cei cărora le pasă.
Cei care-mi vor fi alături oricând.
Ca să nu revin în timp, să nu caut să câștig timp.
Pot fi prezent în acest moment din timp.
Dacă vă pasă, vedeți ce mai face celălalt, din când în când!
Mama îmi spune mereu: „Dacă mă iubești, arată-mi!”
De asta mă frustrează atât de mult DJ Khaled.
Zău! E palestinian, e de-al nostru doar!
Și în asemenea vremuri fără precedent, în loc să fie cu vremurile,
e în urma lor.
Pentru el, e mereu ora cinei.
Știu, sunt gras și mă iau de grași.
N-am vrut să spun asta. Dar Dumnezeu m-a făcut s-o zic!
Nu e singurul care a rămas în urma vremurilor.
Mai sunt mulți alții.
N-o să dau nume. Seinfeld.
Cred că a spus că nu-i pasă de Palestina.
Jerry, mie îmi pasă de toți.
E mai bine să-ți omori timpul decât să omori, în timp.
Festivus pentru noi, ceilalți.
În vremuri mai simple, mă uitam la serialul lui.
Ce vremuri sunt astea, în care avem încredere în dra Rachel
mai mult decât în The New York Times?
Bun venit la Real Time cu Mo Amer! Da.
Detest să vă anunț, dar toți vom muri.
Toți vom muri. Timpul ne e limitat aici, să zicem.
Iar timpul este esențial. Aș putea continua.
Din păcate, aproape că nu mai am timp.
E ora de vârf și timpul trece.
Se termină timpul. Clipa contează. Am ajuns la limită.
În viața asta, nu există ore suplimentare.
Amintiți-vă de cel de dincolo de spațiu și timp!
Apoi, ne trezim că nu mai e timp.
Ne-am crezut pe scena mare. Suntem din liga mică.
Și acum suntem presați de timp. E o cursă contracronometru.
E vremea potrivită, e momentul decisiv, e clipa acțiunii, e sfârșitul vremurilor.
Pe data viitoare. Myrtle?
„Palestina liberă!”
Mulțumesc mult, Washington, D.C!
Vă iubesc din tot sufletul!
Mulțumesc că ați venit în seara asta!
Mulțumesc!
Vă iubesc mult, înseamnă nespus de mult pentru mine!
Ce mai faceți? Doamne, mă bucur să fiu aici!
Lumea zice mereu asta, nu?
Spun mereu asta, dar nu vorbesc serios. Eu da.
Mulțumiri mamei! Tu mă inspiri! Te iubesc, Stephanie!
Pentru fratele și sora mea. Prea devreme v-ați dus. Mi-e dor de voi!
Subtitrarea: Elena Irimia