Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
"HUMOR ÄR MÄNNISKANS STÖRSTA VÄLSIGNELSE" MARK TWAIN
TRUMP FEGAR ALLTID UR
En applåd för min broder, Mo Amer!
Fan ta DJ Khaled.
Japp.
Biteezak.
Jag… Jag använde det i min förra show, och det betyder "i röven".
Har ni inte sett den så betyder det "i röven".
Jag hade faktiskt inte tänkt använda det igen,
för jag får höra det rätt ofta på gatan.
Och det är alltid mexikaner. Det är alltid en mexikansk kille.
Jag går där på gatan, och så säger nån: "Mo!"
"Se dig inte om, Mo", tänker jag.
"Kom igen. Jag är ditt största fan, vato."
Jag vänder mig om, och han bara: "Biteezak, puto!" Nej!
"Varför, Jose, varför?"
Men DJ Khaled förtjänar verkligen en biteezak. Till hundra procent.
Det är synd, för han är en av oss. Han är palestinier, och han säger inget.
Han erkänner det inte ens, vilket gör det ännu plågsammare.
Jag följer honom fortfarande på Instagram, och många skickar meddelanden till mig.
"Varför följer du fortfarande DJ Khaled?"
"Jag måste ju se vad han gör.
Så att jag kan driva med honom, Det är superviktigt."
Och jag är en otroligt självmedveten människa.
Men när jag ser honom på Instagram tänker jag: "Din feta skithög.
Jävla feta gamla fetto.
Din feta gamla subba. Maqluba-frossande feta jävla svin.
Hur kan du ha tuttar på sidan? Vem fan har tuttar på sidan?
Ditt gamla fetto med tuttar på sidan. Titta, en tutte till. En tutte till."
"Du är ju fet", sa min vän.
"Jag är atletisk fet, det är annorlunda", sa jag.
"Jag tar 140 kg i bänk, han lyfter bara mackor. Gamla feta jävla fetto."
För man måste säga nåt. Man kan inte vara tyst.
Och vad man säger och när man säger det betyder allt.
När jag skrev säsong två kom vi tillbaka från strejken den 1 oktober.
Och den 7 oktober brakade helvetet lös.
Jag åkte till Washington, D.C. och deltog i en JVP-demonstration.
Jewish Voice for Peace, ett gäng unga…
Precis.
Det var riktigt coolt. En massa unga judar
och palestinier som försökte göra det rätta.
Vi var utanför kongressen, de sa: "Kan du säga nåt?"
"Det är inte riktigt den sortens scen som jag brukar stå på", sa jag.
"Jag talar sist", sa jag. Man vill inte tala mitt i.
Och sen säger personen efter dig: "Döda allihop!"
Då hamnar man i tidningen.
"Antisemitisk semitisk komiker
deltog i antisemitisk semitisk demonstration i Washington, D.C."
Men jag ville använda min konstform. Ståuppandet är den sista fria konstformen.
Så jag ringde DC Improv och frågade dem.
"Jag vill använda lokalen som jag har fyllt minst hundra gånger i karriären."
Och de sa nej. "Fan", tänkte jag.
Jag sa till min manager: "Hitta en lokal åt mig. Jag struntar i var det är."
Och det ironiska var att stället som lät mig göra det jag behövde göra
var en tysk ölbar för homosexuella.
De bara: "Ja, vi älskar Mo Amer. Kom hit. Åh, ja."
"Ge mig en kram, du är gosig. Ja, så bra."
"Använd vår källare måndag och tisdag, men vi är fullbokade på onsdag."
"Jag vill inte veta vad som händer på onsdag", sa jag.
Jag filmade det, men släppte det inte, för det var så argt och känslosamt.
Jag bestämde mig för att fokusera på den enda palestinsk-amerikanska serien på tv.
Nånsin!
Jag la all min energi på det, hela min själ.
Och under tiden gjorde jag pop-ups i Houston.
Små shower för att se vad som hände ute i samhället.
Och till min förvåning var det en massa arga vita människor som köpte biljetterna.
Jag kom dit en kväll, och innan jag hade greppat mikrofonen
sa en dam: "Säg åt dem bara, raring.
Säg precis hur du känner.
De sa åt mig att läsa på, och det har jag gjort."
Var Israel så hemska att sydstatslantisar stödjer Palestina? Det är ju galet.
Jag var tvungen att fråga vad hon hette. "Myrtle", sa hon.
"Myrtle?" sa jag.
"Tusan, Myrtle, jag ska ta med dig till alla nyhetsintervjuer jag gör
i resten av mitt liv."
För ibland försöker journalister lura en under de här intervjuerna.
"Mo, innan vi pratar om säsong två, fördömer du Hamas?"
"Ett ögonblick." "Myrtle, kan du komma?"
"Jag tar hand om det här, Mohammed."
"Jag hör att du försöker lura Mohammed.
Det är en sån där fråga som man inte kan svara rätt på.
Låt mig lära dig ett och annat, dummer. Har du hört talas om Nakba? Va? Inte?
1948 kastade de ut över 750 000 palestinier.
Rensade över 500 byar. Gud vet hur många de mördade."
"Nej, Mohammed, låt mig prata klart."
"Och jag läste på lite mer.
Det bor en halv miljon palestinier i Santiago i Chile."
Vad tusan gör de i Santiago i Chile?
Sen fick jag veta att de flesta är kristna. 'Vänta lite nu', tänkte jag.
'Palestinier, kristna, Betlehem, Nasaret.
Herregud, Jesus är palestinier!' Topplocket flög på mig."
"Klart att han var palestinier. Judarna ville ju döda honom."
"Okej, ta det lugnt. Time-out, Myrtle. Ta det lugnt."
"Ibland går de för långt."
Vet ni att det finns fyra städer i USA som heter Palestine?
En av dem råkar ligga i Texas.
När det här sänds sitter det säkert två Texasbor
i Palestine, Texas och är förvirrade.
"Vad är det som händer i Palestine, Jebediah? Allt är bra här."
"Nej, inte det här Palestine, utan ursprungs-Palestina."
"Va, finns det ett annat Palestina?"
"Ja, där Jesus kommer ifrån."
"Vänta, är Jesus från Texas?"
"Ja, han heter Jesus nu."
Frid och välsignelse vare med honom.
Det här kanske överraskar er. En av mina kära vänner råkar vara jude.
Han kallar sig själv en f.d. sionist - jätteroligt.
Jag insåg inte att han brottades med sina egna känslor.
Han kom och sa: "Mo, jag har kommit på nåt."
"Vadå?" "Jag kom på vad Israel är för mig."
"Vad?" sa jag.
Han sa: "Israel är som barnet man får
som man älskar, och sen växer det upp och skjuter folk på en skola.
"Satan", tänkte jag. Det var inte jag som sa det, utan han.
Fattar ni varför jag låste in era telefoner?
Ärligt talat är jag väldigt avundsjuk på judarna, okej?
Ja, för ni samarbetar väldigt bra.
Om judar äger bagelbutiker samlas de och kommer överens om ett pris.
"Okej, vilka har bagelbutiker?" Det här är min dåliga imitation av en jude.
"Har du en bagelbutik? En bagelbutik. Du säljer bagels.
Okej, kan vi komma överens om fem dollar? Okej, fem dollar säger vi."
Araberna, å andra sidan, vi suger just nu. Vi suger! Vi suger så hårt!
Och vi sög inte förut, men vi suger nu.
Vi uppfann så många fantastiska saker. Universiteten, algebra, tvål. Ja, för fan.
Tvål, kaffe - allt det. Men vi kan inte samarbeta.
Om en arab har en falafelbutik och nån annan har en falafelbutik över gatan,
säger han: "Hur mycket? 4,99 dollar? Dra åt helvete. 3,99 dollar!"
"3,99? Dra åt helvete, 2,99!"
"2,99 dollar? Gratis! Fan ta dig! Gratis!
Jag tar ett lån, vi går i konkurs och dör. Prisa Gud."
Vad sysslar vi med?
Det svårt nog som det är här ute.
Och säsong två var inte lätt att göra. Den var inte lätt att göra.
Både medan vi spelade in och kommentarerna efteråt. Det är så jävla frustrerande.
I en kommentar stod det… Tänk er det här.
Det stod: "Mo, jag såg säsong 2, avsnitt 8.
Du får Israels militär att verka hemsk."
"Är det jag som får…
…den israeliska ockupationsstyrkan att verka hemsk? Är det mitt fel?
Beror det inte på att de bombar sönder en hel civilbefolkning?
Stick och brinn, för fan."
Det är så absurt.
Man kan inte lita på regeringen. Det var därför jag valde det här stället.
För att ha de där galningarna på andra sidan gatan.
För att säga: "Vi är inte rädda, vi är här.
Jag skiter i vad ni gör - vi är tillsammans."
Man får inte vara rädd.
Sanningen är sanningen. Jag kan inte lita på regeringen.
Vad fan pågår där? En massa skumma förhållanden.
Det tog slut med Elon Musk. Och Elon Musk är en konstig snubbe, eller hur?
Han är nog inte ens en riktig person.
Hans människodräkt har tekniska problem titt som tätt.
Han är inte verklig. Han har ett chip i hjärnan som startar om hela tiden.
Jag pratar ogärna om barn, men hans son var i Ovala rummet och sa:
"Håll käften. Håll din lilla horkäft."
Jag vet inte om han sa "hora", men det kändes så.
Vad han nu heter. E=mc² eller nåt. Jag är kass på matte.
Och hans pappa står på världens största scener och beter sig helt sinnessjukt.
Jag menar…
Jag gör inte hela hälsningen, men ni vet vad jag pratar om. Ni vet…
"Antisemitisk semit, tillika vit makt-komiker
gjorde nazisthälsningar i Washington, D.C. igår kväll.
Min bild i tidningen.
Han är ingen riktig person.
Om vi träffas igen ska jag försöka dra av hans ansikte.
Om jag drar av hans ansikte hittar jag nog den där lilla killen från Men in Black.
Och han kommer att säga: "Universums hemlighet
står att läsa i Epsteins lista."
"Vad står det i listan?" "Epsteins lista."
"Vad står det i listan?" "Epstein."
Nej!
Nu får vi aldrig veta det.
Varje gång jag baddar pannan känner jag mig som Louis Armstrong.
Jag ser gröna träd
Rödrosor med
Jag ser dem i blom för dig och mig
Och jag tänker helt tyst
Vilken underbar värld
Ja, den var grym.
Väldigt cool.
Min värld har förändrats för alltid, för jag har fått barn.
Ja.
Jag letar efter en mamma åt honom nu, och…
Jag är muslim, så jag har tre lediga platser.
Hon tvingar mig att dra det skämtet. Min fru älskar det.
Jag skämtar inte. Hon älskar det. Hon älskar det skämtet.
Jag gjorde en show för 5 000 personer i Doha.
Innan jag går upp på scen säger hon: "Du måste dra det skämtet. Det gör succé."
"För det första: Du vet inte ett skit om ståuppkomik.
Och för det andra är det här den värsta platsen för det skämtet."
"Varför det?" sa hon. "För att alla fruar sitter där."
Men jag gjorde det för att blidka henne. Jag fick inte ett enda skratt.
Plötsligt hör jag…
Det är min fru. "Okej, toppen.
Tack så mycket, raring."
Hon blev gravid och jag fick alla symptom. Helt galet.
Det kallas för sympatisymptom.
När hon blev gravid blev jag illamående. Jag fick diarré, jag kräktes hela tiden.
Hon mådde bra. Hon joggade, gick på yoga och sån skit.
Hon mådde bra. Jag kräktes varje morgon.
"Mår du bra?" frågade hon.
"Hallå, jag är gravid. Visa lite sympati."
"Är dina tuttar ömma? Jag känner mig konstig."
Det var galet. Men alla mina symptom försvann
när jag hörde barnets hjärtslag. Det är sant.
Allihop. Jag blev så lättad. "Jag kan börja röka igen. Tack gode Gud."
Jag bara: "Du är gravid, inte jag."
Jag fixade en läkare och ett sjukhus, som man ska.
Sen börjar hon prata med sin rika, vita vän Denise.
Denise sa: "Du måste skaffa en doula och en barnmorska
och föda naturligt i hemmet, okej?"
"Du kan inte lita på Denise", sa jag. "Hon har skor inomhus
och går barfota utomhus. Lita inte på den subban."
Jag ville inte ändra nåt. "Vi behåller läkaren."
Men vi träffade doulan och barnmorskan. De var väl ansedda.
Men när vi kom dit sa de: "Välkomna till jordemorsmottagningen.
Och ordet jordemor är faktiskt en aning avskräckande.
Det känns som om det är trolldom inblandat. Jordemor!
Det känns bara konstigt. Och de hade fotbollströjor på sig
med texten "Hemförlöserska nummer ett" på.
"Ska vi göra det här? Ska Tom Brady förlösa vårt barn? Det här är skumt."
Vi anlitade dem, men de förberedde mig inte.
De sa inte: "Så här ska du göra när hon får sammandragningar."
Ingenting. Jag hörde bara…
Jag tror huset är besatt. Jag börjar be.
Jag söker Guds beskydd. Makten är Guds allena.
Jag tänder rökelse och salvia. Bara det funkar, så.
Jag kommer in mitt i en sammandragning. Hon bara…
Och jag ställer den dummaste frågan jag kom på. "Är det dags?"
"Vad fan tror du?" säger hon.
"Förlåt." Jag tog upp telefonen. "Hej, era jordemorsjävlar, hör på här."
"Hon har sammandragningar, Vad ska jag göra?"
"Ring när det är fem minuter mellan dem." "Perfekt", sa jag och lade på.
När jag kommer in får hon en ny sammandragning.
Så jag började ge henne råd. "Älskling, sära på knäna, okej?
Slappna av i höfterna och sära på knäna."
Hon säger: "Du vet inte vad fan du pratar om!"
Jag bara: "Du har rätt. Jag vet inte vad fan pratar jag om,
men du ville ju det här. Du ville ha en naturlig hemmafödsel,
och nu har du en komiker som förlöser vårt barn."
"Knack knack, vem där?" "Mo Amer är här."
"Jag vill inte vara jobbig, men med knäna ihop kommer inget ut!"
Sen får hon en ny sammandragning och börjar röra sig som en surfare.
"Precis, älskling, rid det som en våg. Så här."
"Tyst! Du vet inte vad du pratar om!"
"Du har rätt", säger jag. Jag ringer igen. "Jordemorsjävlar, hör på."
"Sätt på er tröjorna, det är matchdags."
Och nog dyker de upp med tröjorna på sig.
Doulan och barnmorskan går in i sovrummet.
Snart får min fru en ny sammandragning.
Doulan säger: "Du måste sära på knäna. Slappna av i höfterna."
Min fru säger: "Inte ett ord."
Och jag säger inget. Sen gör hon surfargrejen.
Och doulan säger: "Precis. Rid det som en våg, så här."
Jag kunde inte hejda mig. "Jag sa ju det!" Sen gick jag ut.
Jag började röka en joint och gick ut. "Det här är överväldigande, vad gör vi?"
Denna stackars kvinna höll på i 27 timmar
utan epiduralbedövning,
och var fast på sex centimeter de sista sju timmarna.
Okej? Hon twerkade utan musik. Hon tappade kontrollen över sina ben.
"Om du fortsätter twerka så där gör jag dig gravid igen, raring."
Jag sa det inte, men jag tänkte det.
Jag fick nog. "Matchen är slut, jordemorsjävlar.
Jag kör henne till sjukhuset."
Akutsköterskan ser mig och säger: "Vad händer?"
"Vi har haft värkar i 27 timmar. Öppen sex centimeter i sju timmar."
"Hur vet du det?" "Jag är sköterskan."
"Herregud, måste vi ta in henne direkt.
Hon behöver en bedövning, i en steril miljö. Så du måste gå."
"Fantastiskt", sa jag.
Jag gick ut och tände en joint till. Jag var så stressad.
Sen messade hon mig från sjukhussängen. "Herregud. Jag mår så mycket bättre.
Jag har en sammandragning just nu, och jag känner ingenting."
Och det här gjorde mig förbannad. "Herregud, vi är så dumma", skrev hon.
Jag såg rött. "Vi? Hur vågar du inkludera mig?
Jag försökte avstyra jordemorsskiten."
Radera, radera, radera.
Det är inte rätt drag.
"Älskling, jag ville stötta dig i din hemfödsel.
Men jag visste att det var en enorm röd flagga
när de hade på sig jävla fotbollströjor!"
Radera, radera, radera.
"Jag är glad att du är glad." Skicka. Det var bättre.
Jag går upp till sjukhusrummet, Nu är vi båda höga.
Hon bara: "Hej". Och jag bara: "Hej".
Sen gör hon det igen.
"Så mycket bättre, vi är så dumma." Jag tänkte: "Ja, vi är så dumma."
Den här stackars kvinnan är öppen sex centimeter i nästan sju timmar till.
Till slut kommer vår läkare. "Vi måste få ut barnet."
"Åh fan, det menar du inte? Senaste nytt: Vi måste få ut barnet.
Hela syftet med allt det här är att få ut barnet."
"Vi måste göra ett kejsarsnitt", sa hon.
"Gör bara det som är bäst för min fru och mitt barn."
Sen presenterar hon en annan läkare.
"Han ska hjälpa mig med er sons födelse och med ingreppet."
Och han har en kippa på sig. Och jag bara: "Det här är en fälla. Det är en fälla!"
"Mossad försöker ta min palestinska bebis!
Jag hatar att jag känner så. Han kommer fram och säger "Assalam alaikum".
"Det hade jag också sagt om jag var från Mossad."
"Wa alaikum assalam."
Sen går han dit och börjar prata med min fru,
men egentligen pratar han med mig. Jag fattade. Han säger:
"Som marockansk jude är jag här för att hjälpa till med er sons födelse.
Som en marockansk jude som tror på Gud
är jag här för att hjälpa till med er sons födelse."
"Okej, jag fattar vad du gör.
Du vet att jag är palestinier, men vi kan inte snacka politik nu,
så du hälsade på arabiska och gick till min fru
och sa att du är en marockansk jude från Nordafrika."
"Jag är nästan arab, men jag är inte riktigt arab.
Jag är jude, men inte sionist. Okej?'"
"Okej, men jag har ögonen på dig, dr Mossad."
Sen får jag sjukhuskläder som ska passa alla.
Det är en lögn. De passar inte alla.
Jag vaggar in i förlossningssalen så här.
Och jag såg hela ingreppet som värsta psykot.
De sa att ingen nånsin hade gjort det. Och jag låtsades veta vad de gjorde.
"Är det en njure? Hon har två, flytta på den. Bort med den, bara."
De tog ut min son och sa: "Ta en bild."
"Jag vill inte ta en bild", sa jag. "Ta en bild", sa han.
"Hörru! Min palestinska bebis har suttit fast i den här checkpointen i 40 timmar."
"Vi har inte tid med bilder."
Jag tvättade av honom och tog honom till hans mamma. Hon grät.
Jag trodde att jag skulle vara överväldigad, men jag kände ingenting.
Jag försökte verkligen. Inget hände.
Och så är det tydligen. För män kommer det mycket senare.
Men för mig hände det samma kväll när jag hade honom mot huden.
Jag lade honom på bröstet och bröt ihop. Jag bröt ihop. "Herregud."
"Herregud, det är en riktig bebis!
Jag måste fixa pensionssparandet, habibi.
Pappa ska ta hand om dig. Oroa dig inte, habibi.
Du fick ditt namn efter din farfarsfar.
Och din farfar, och din farfars farfars farfar.
Och din farfars… Du har typ sju muslimska namn, habibi.
Det blir svårt för dig att växa upp i USA. Det kommer att bli så svårt.
Men du kommer att veta precis var du kommer ifrån, habibi."
Sköterskan kommer in. "Mår du bra?", säger hon. "Jadå".
"Jag mår bra, men i början av graviditeten fick jag alla symptom.
Det var illamående, diarré - allt. Och jag kände ingenting förrän nu.
Nu sköljer allt över mig med full kraft.
Och jag döpte honom efter hans farfars farfar.
Subhanallah.
Han ser ut som sin farfars far.
Du vet inte vad subhanallah betyder, men jag ska visa dig en bild sen."
Hon sa: "Nej, han suger på din tutte." "Herregud", sa jag.
"Hämta lite mjölk åt honom", sa jag.
Så gick det till när min son Ali föddes.
Lille Ali Alooshi.
Och jag gav honom sju namn. Det var medvetet.
Jag vill att han ska veta exakt var han kommer ifrån.
Det är väldigt viktigt.
Det är väldigt, väldigt viktigt.
Det är därför det är med i sista avsnittet av säsong två.
Min lärare sa: "Säg vad din farfars far heter."
Jag kom inte på det. Jag hade namnet, men jag kom inte på det.
Och han sa: "Det här är ditt ursprung. Hur lätt är det att radera dig?"
Jag bara: "Satan, alltså!"
Så jag ville verkligen förstå var jag kommer ifrån.
Så pass att alla bilder från Palestina i det sista avsnittet av säsong två
föreställer vår by Burin. Det är därifrån vi kommer.
För…det är som ett historiskt arkiv.
Oavsett vad som händer kan min son titta på det och säga:
"Det är härifrån jag kommer." Förstår ni?
Det är väldigt viktigt.
Ja.
Och jag har alltid varit mig själv.
Jag började med ståuppandet som 14-åring i Södern, okej?
Oftast hade folk aldrig sett en arab. Och jag har alltid varit mig själv.
Väldigt tidigt i min karriär uppmanades jag att byta namn.
"Åk till L.A., men säg inte att du är palestinier."
Men det gick inte, för då skulle jag förlora mig själv.
Men efter 11 september var jag italienare i två månader, okej?
Det var bara ett par månader.
Jag var som en katt bland hermeliner. Många här känner säkert igen er.
Jag föddes i Kuwait och gick på en brittisk skola.
Jag talade med brittisk accent,
så när jag kom till USA fick jag stryk direkt.
Jag kom till skolan och bara: "Hej!" Fattar ni? Så var det.
Jag visste inte vad som var coolt eller vad man skulle ha på sig.
Jag hade inte en susning.
Jag hade turen att träffa två vänner som hjälpte mig.
Det var Bruce, som var svart, och Jose, som var mexikan.
Och av Bruce fick jag veta snabbt veta att det finns en ovedersäglig sanning.
Om man klär sig fel kommer man att få skit inför hela skolan, okej?
Jag kom till skolan med fel slags skor, och Bruce bara: "Satan!
Samlas här, allihop. Jose, kom och kolla på din polare.
Mo har på sig Pro Wings från Payless. De kostar 13,99, han är fattig."
"Jaha", sa jag.
Jag sa: "Är jag fattig?" Ni vet?
Men José var lite försiktigare, lite snällare när jag klantade mig.
Om jag hade fel kläder på mig kom Jose fram och sa: "Alltså, bror…
Du ser ut som en bitch, bror.
Vem fan klädde dig? Ärligt talat vill jag banka skiten ur dig.
Vi kan inte leka idag, okej?
Men kanske imorgon, okej? Jag går nu, men ge mig ingen fistbump."
Så var det.
Jag insåg inte att brittisk engelska inte var som amerikansk engelska.
Så jag gjorde bort mig rätt ofta.
Min bror gav mig en liten kattunge mot min PTSD.
Men jag talade brittisk engelska, så hemma sa jag aldrig "katt".
Jag sa "Kom, kissemiss".
Och ingen rättade mig där hemma. "Kom, kissemiss."
Så på rasten bestämde jag mig för att berätta det här för min vän Bruce.
Jag går fram till honom. "Vet du vad, Bruce?"
Bruce sa: "Vadå?"
"Jag har en kissemiss. Fantastiskt, va?"
"Va? Vad sa du? Jag måste ha hört fel."
"Jag har en fluffig kissemiss. Vill du se den?"
Bruce samlade alla omedelbart. "Jose, kom och kolla in din polare."
Inför hela skolan sa han: "Mo, har du en kissemiss?"
"Ja, jag har en kissemiss, visst är det fantastiskt?"
Och Jose fick spel. "Vad säger du?
Menar du allvar? Har du en vagina?
På riktigt, bror?
Har du varit min vän utan att jag visste att du har en vagina?
Är det här på riktigt?
Skämtar du med mig?"
Sen pausade han och sa: "Får jag se den?"
Och jag fattade ingenting.
"Du måste komma hem till mig om du vill se min kissemiss."
Fruktansvärt traumatiserande.
Jag började med ståuppandet som ung. Och jag turnerade i hela Södern.
Och ofta var det första gången de träffade en arab.
Folk i Södern var chockade.
De kom fram och sa: "Är du säker på att du är arab? Det syns inte."
Borde jag ha en kamel med mig hela tiden?
Är det ett av huvuddragen för en arab? Att man har en kamel?
"Ursäkta, här kommer jag med min kamel.
Klappa honom inte, han bits." Alltså, vad fan?
Det är så konstigt.
Jag uppträdde både före och efter 11 september, och runt 2003
får jag ett gig i Houma, Louisiana.
Det ligger utanför New Orleans. Vi snackar riktiga cajun-lantisar.
En kille ringer mig. "Hejsan", säger han. "Är det här Mo Amer?"
Jag sa: "Ja, det här är Mo."
"Jag har hört mycket bra om dig, pysen."
"Lyna på mig", sa han.
Han uttalade inte ett enda S under hela samtalet.
"Lyna. Jag äger en klubb som heter Lanya Mukik Café."
"Musik?" sa jag. "Precis", sa han. "Mukik Café".
"Vi ska ha komedikvällar här på ondagar."
Jag sa: "Onsdagar?"
"Precis", sa han. "Ondagar".
"Kom ner hit. Men jag har bara ett hotellrum med två sängar."
Ta med ett egen öppningsnummer."
"Okej, hur mycket betalar du?" sa jag. "1 000 dollar", sa han.
Jag bara: "Satan, pysen. Jag är på väg.
Jag och min kamel travar österut."
Jag var väldigt spänd.
Tusen dollar på en kväll år 2003. Så jag ringde min vän Gary Bell.
En komiker som bor på gränsen mellan Texas och Louisiana.
Han pratar också så här.
Jag bokade honom inte för att han är rolig. Usel komiker.
Han kommer aldrig att lyckas.
Att jag snackar skit om honom nu är hans tid i rampljuset.
Men jag tog med honom som ett slags skydd.
Om nåt händer kunde han säga: "Låt honom vara, hörni.
Det här är en gammal hederlig Mohammed."
Det var bara därför jag bokade honom, och det visste han.
Vi kommer dit, checkar in på hotellet, går till Lanyard Mukik Cafe.
Gary Bell går upp på scen, och de hatar honom genast.
En kille säger: "Vem bokade den här jäveln?"
Gary får panik och försöker passa in mer. "Har ni jagat nån gång?"
Nån säger: "Jag kommer att döda dig där uppe på scenen."
Jag var tvungen att ta micken från Gary.
Det är den enda gången jag har gjort det.
Jag uppträder, och jag gör succé.
"Det var definitivt du, Gary, inte publiken."
Jag går av scenen, ägaren ger mig 1 000 dollar.
"Jag är rik", tänker jag.
Sen vänder jag mig om och ser två poliser stå där.
Kriminalaren säger: "Kom här, boy."
Inget bra har nånsin hänt efter att nån säger det.
Och det var samma sak i det här scenariot. Han säger: "Kan jag få ditt körkort?"
"Visst, här har du mitt körkort."
Han kollar det via radion.
"Körkortsnummer ett, två, sju, nio, sju, sex, två, sju."
Och damen ropade tillbaka direkt. "Japp, det är han."
Jag bara: "Det är han?"
"Ja, det är du", sa han. "Är det jag?"
"Ja, det är du." "Är du säker?" "Ja, det är du."
Jag sa: "Vem är jag, vem är du, vilka är vi?"
Vi är en och densamma."
Han sa, "Nej, pysen, bara du." "Fan", sa jag.
Han tar ut mig, och ett dussintal poliser väntar på mig.
Sex polisbilar med tända saftblandare.
Publiken från showen börjar samlas.
En annan polis rullar ner sidorutan: "Är det han?"
Jag bara: "Är det du, Jebediah?" Vad fan är det som pågår?
En annan kriminalare kommer fram till mig. "Vad gör du här i Houma, Louisiana?"
Och jag står bredvid entrén, där det står: "Ikväll klockan 20: Mo Amer."
Med en bild på mig.
"Jag vet inte hur dina tidigare utredningar har gått, men…
…det här är din sämsta insats nånsin, okej?"
Nu börjar publiken göra sig hörd. "Låt honom vara, han var rolig", sa nån.
Nån annan säger: "Om ni ska gripa nån, grip den där jäveln Gary Bell.
För att ha utgett sig att vara komiker."
Sen tänkte jag: "Var fan är Gary?
Det var av den här anledningen jag tog med den där jäveln."
Och han var som bortblåst.
Sen säger polisen: "Vad gjorde du i Japan och Korea?"
"Vänta lite. Timeout.
Hur fan vet du att jag var i Japan och Korea?"
Han sa: "Vi har sökt igenom ditt rum."
"Jisses. Har ni sökt igenom mitt rum? Alltså, nu ska ni få höra."
Det finns en hel värld utanför Houma. Min dröm som barn var att bli komiker,
och den drömmen förde mig till Japan och Korea.
Och jag uppträdde för amerikanska trupper,
för efter 11 september var jag så rädd att vara mig själv,
och om jag kunde vara mig själv inför dem kunde jag vara det överallt.
Det var det jag gjorde.
Hans hjärna smälte. "Jag vet att du tror att jag är en terrorist", sa jag.
"Du tror att jag kom till Houma, Louisiana…
…av alla mål i Amerika.
Om jag var en terrorist
och dök upp med en bomb i Houma, Louisiana
skulle jag inte veta vad jag skulle spränga här, okej?
Det här stället ser ut som om nån redan har sprängt det.
Om jag sprängde en bomb här skulle det vara som att renovera stället.
Jag skulle lösa crackproblemet som ni uppenbarligen har."
Polisen säger: "Ja, vi har verkligen ett crackproblem."
Han gav mig en soppåse med mina saker och skickade mig till en annan polis.
Han skulle eskortera mig till hotellet.
När vi går iväg hoppar Gary ut ur buskarna bakom klubben.
Jag sa: "Gary, var fan har du varit?"
Och han säger helt allvarligt: "De försöker döda mig."
Jag sa: "Jag kommer att döda dig. In i bilen."
Konstigt nog tyckte jag mer synd om honom än om mig själv.
Polisen kör oss till hotellet. När vi stannar ber polisen om ursäkt.
"Jag är hemskt ledsen att det här hände dig. Men det var inte vårt fel.
Det var hotellet som ringde polisen."
"Herregud. Okej, nu går vi in på hotellet.
Vi ska konfrontera säkerhetsvakten."
Och jag går in där, väldigt aggressivt.
"Vem var det? Vem bussade polisen på mig?"
En dam kommer ut iförd en säkerhetsvaktsjacka,
och hon saknar de flesta av framtänderna.
Och varje gång hon pratade blåste det bara, eller så visslade det.
Jag sa: "Varför ringde du polisen?" "Vänta lite nu", sa hon.
"Vänta lite nu."
Jag sa: "Kollar du på en basketmatch? Vad fan är det som händer?
Det låter som gympaskor mot ett trägolv. Vad händer?"
"Vänta lite", sa hon.
En massa herrelösa hundar dök upp. Jag sa: "Vems hundar är det här?"
Jag sa: "Varför ringde du polisen?" Hon sa: "Tja…
…jag såg att du hette Mohammed och tänkte: 'Vi har en terroristsituation här.'"
Jag sa: "Var det allt som krävdes? Du såg namnet Mohammed,
och så hade vi en terroristsituation?"
Och hon sa: "Vem är det som visslar?"
"Okej", tänkte jag.
"Ja".
"Jag beklagar, men du kan inte ringa polisen bara på grund av ett namn.
Man måste ha riktiga bevis.
Jag beklagar att vårt land svek dig och att du tror på allt som du ser på tv.
Det är det de vill.
De vill splittra oss så att de kan härska över oss. Fattar du inte?"
Tyvärr hörde hon inget av det.
Hon sa: "Vänta lite nu. Jag såg namnet Mohammed
och tänkte: "Vi har en terroristsituation här."
Jag tittade på polisen.
"Ni har definitivt ett crackproblem här."
Polisen ser på mig och säger: "Jag kom på nåt."
Jag sa: "Vadå? Vad mer kan det vara?"
"Vi sökte igenom ditt rum." "Du sa det", sa jag.
"En sak störde mig, men jag kom nog på det."
Han tittar på Gary och säger: "Det var väl dina porrtidningar?"
Jag såg på Gary och sa: "Tog du med dig porrtidningar?
Vi delar ju rum. Hur äcklig är du?"
Jag går in i rummet, och det är en enda röra,
förutom Garys säng, som ser nybäddad ut.
De lämnade alla porrtidningar framme för att vi skulle veta att:
"Vi vet vad ni fjollor gör här inne."
Jag tittade ner och räknade. "Tolv?
Tog du med dig ett dussin porrtidningar? Hur mycket hade du tänkt runka ikväll?"
Tack och lov att hon ringde polisen.
Hon satte stopp för kvällens andra terroristplan.
Men jag var alltid… Jag var alltid en misstänkt terrorist.
Tills jag fick min TSA Precheck.
Vet ni inte vad en TSA Precheck är?
Man går till flygplatsens säkerhetskontor, ger dem 100 dollar och fyller i papperna.
Sen är man inte längre en misstänkt terrorist.
Det är allmänt känt
att terrorister hatar pappersarbete.
Och jag är så lättad, för TSA-agenter är väldigt aggressiva.
Jag vet inte varför de är så arga, men de bara: "Ta fram datorn!
Lägg den i en egen låda!
Och du ska skjuta in den. Jag tänker inte göra det.
Se till att den åker hela vägen igenom. Ta av dig skorna."
Och Gud förbjude att man tar med sig vatten. Herrejävlar.
Har man vatten blir de…
"Acqua Panna? Vad är det för fel på det?"
"Du får inte ta med den här", säger de.
Sen går de en meter och säger: "Här får du inte dricka den, men här går det bra."
Och man vill inte slösa, så man skendränker sig själv. "Herregud."
"Förlåt, jag tog med en liter. Ni kan gå före mig."
Så frust… Jag såg dem skälla ut en gammal vit kvinna i rullstol.
Hon hade äppeljuice, och de var på henne. "Du får inte ta med den här!"
Och hon bara: "Men… Jag behöver den för min diabetes."
Jag tänkte: "Vänta lite, vad fan?"
De kastade den aggressivt i soporna.
"Håll käften, hora! Inte idag, al-Qaida!"
"Inte idag, Usama!" "Slappna av", sa jag.
"Hon behöver äppeljuice, Ge henne hennes jävla äppeljuice."
Ett liknande scenario. En äldre man i rullstol.
Han verkar ha haft en stroke.
Han har svårt att gå, och de tvingar honom att gå genom röntgenapparaten.
Han går in så här, och de säger: "Upp med armarna!"
Han kan inte lyfta högerarmen, så han tar tag i den med vänsterhanden.
"Stå still", säger killen.
"Stå stilla!"
Jag tänkte: "Skit samma, jag tänker skjuta alla.
Jag ska skjuta alla. TSA har radikaliserat mig. Det är över."
Varför är de så insnöade på just 100 ml? Jag måste få veta det.
De bara…
"Vad är problemet?" "124 ml. Det är problemet."
"80 % av vätskan är borta, så vad är problemet?"
"Det spelar ingen roll - flaskan är 124 ml."
Kan den här vätskan omvandlas till en bomb eller nåt? Är det problemet?
Det finns inga begränsningar gällande hur många 100 ml-flaskor
man får ta med sig. Tekniskt sett kan man blanda ihop skiten senare.
Men snälla ni, gör det inte.
Gör det inte.
"Antisemitisk, semitisk, vit makt-förespråkande terroristkomiker
i Washington, D.C.
förordade tillverkning av flytande bomber på Warner Theatre igår kväll."
"Mo, har du några kommentarer?" "Vänta lite. Myrtle."
"Vänta lite nu, din jävel.
Som man bäddar får man ligga, din jävel."
Det kanske är sant. Det kanske är därför vi har så mycket rasism just nu.
Det kanske är det de vita är så rädda för. Inte de vita här inne.
Krama en vit person. Krama den vita bredvid er. Jag pratar inte om er.
Men är det det man är rädd för?
För vi vet vad som hände med ursprungsbefolkningen i Amerika,
med de afroamerikanska slavarna, med kineserna och järnvägen.
Och vad gjorde mexikanerna?
De kom bara tillbaka. De kom härifrån, så de kom bara tillbaka.
Och det sägs att dna…
De sägs att dna bär på traumatiska minnen. De vet inte varför de kommer tillbaka.
"Jag vet inte, pero…
Jag vet inte varför, pero det är necesito, för…
Jag måste bara tillbaka.
Jag har inte gjort nåt, men min farfars far glömde nåt här."
Muslimer av alla slag utsätts för diskriminering. Vilka står på tur? Vita.
De kanske är rädda för att det ska slå tillbaka på dem.
De kanske har ett scenario i huvudet där en vit kille går in på House of Pies,
och en svart kille står bakom disken.
Han går in och säger: "Ursäkta.
Kan jag få en bit pekanpaj, tack?"
Och den svarta killen säger: "Tyvärr, vi serverar inte din sort här, viting.
Jaså, vill du prata med chefen? Jose!"
Och Jose bara: "Vad gör du här, gringo? Kom igen, du ska inte vara här.
Vi väntar riktiga kunder.
Usch, mannen…
Kom igen.
Vill du prata med ägaren? Han är kines. De äger allt nu."
Och den vita killen bara: "Dra åt helvete!" Och går ut.
Ingen är bättre än nån annan. Ingen.
Ingen.
Det känns som om historien upprepar sig gång på gång.
Min mamma sa till mig ganska nyligen, och det här skakade mig:
"Det känns som om jag lever samma liv som min mormor och farmor."
Och det drabbade mig verkligen.
Och tiden är obesegrad.
Tiden är flyktig, och tiden går fort.
Och man kan inte resa tillbaka i tiden.
Vissa bara: "Jag tar igen det sen."
Man kan inte ta igen det sen.
Man kan ta sig tid, men tiden räcker aldrig till.
Jag har en vän som skiter i tiden. "Jag ska bara döda lite tid."
"Ska du döda tiden? Det finns ingen tid att döda."
"Jag ska kolla på Love Island."
Love Island?
Snart nog drogs jag också med. "Huda, varför gör du så här?
Åh, Huda, varför?
Var inte svartsjuk. Du blottade dig för Jeremiah,
och han brottas med sina känslor. Alla kysser alla,
och Chelley och Ace har inget riktigt förhållande. De gör det för pengarna."
Jag tänkte: "40 avsnitt, 40 timmar - vilket slöseri med tid."
Men man vill inte vara före sin tid.
Om man är före sin tid är man antagligen död.
Så fort nån dör ung säger folk: "Han var före sin tid.
Han var så långt före sin tid.
Han var så långt in i framtiden att han dog."
Jimi Hendrix, Bob Marley, Amy Winehouse, Chris Farley.
Alla var före sin tid.
Jeffrey Epstein.
Han satt av tiden på fel plats vid fel tidpunkt.
Hela den situationen är en tickande bomb.
Det verkar ta en evighet för hemska människor att dö.
Och när de dör säger alla: "Det var fanimej på tiden.
Jag trodde aldrig att den där jäveln skulle dö.
Jag trodde han hade all tid i världen."
"Ja, hans tid var inne. Man kan aldrig fly undan tiden."
Vissa säger: "Mo, du är så före din tid.
Den första arab-amerikanska komikern med en ståuppspecial.
Du bar en palestinasjal i din första ståuppspecial.
Du gjorde den första palestinsk-amerikanska tv-serien."
Nej! Jag sa: "Jag vill inte vara före min tid."
Jag vill vara i tid, på rätt plats vid rätt tidpunkt.
Jag vill komma i tid och vara tidlös. Jag vill hinna i tid med gott om tid över,
för att få kvalitetstid med de som bryr sig.
De som alltid finns där för mig.
Så att jag inte behöver resa tillbaka i tiden.
Jag kan bara vara närvarande i det här ögonblicket.
Om ni verkligen bryr er borde ni kolla till varandra då och då.
Min mamma säger alltid så här till mig: "Om du älskar mig, visa mig det."
Och det är därför jag är så frustrerad på DJ Khaled.
Jag menar allvar. Han är palestinier. Han är en av oss.
Och istället för att vara tidsenlig i dessa oförlikneliga tider
är han otidsenlig.
Och för den här killen är det alltid tid för middag.
Jag vet, tjockisskämt av en tjockis.
Vem fick mig att säga det här? Det var Gud!
Men han är inte den enda som är otidsenlig. Det finns många andra.
Jag tänker inte nämna några namn. Seinfeld.
Jag tror att han sa: "Jag bryr mig inte om Palestina."
Jerry, jag bryr mig om alla.
Och det är bättre att döda tid än ägna sin tid åt att döda.
Festivus är bäst för oss.
Jag brukade se den serien under enklare tider.
Vad säger det om dessa tider att världen litar mer på ms Rachel
än The New York Times?
Välkommen till Real Time med Mo Amer. Ja.
Jag är ledsen att säga det, men vi kommer alla att dö.
Vi kommer alla att dö. Man kan säga att vi bara är här under en begränsad tid.
Och tiden är avgörande. Jag skulle kunna fortsätta,
men tyvärr har jag nästan slut på tid.
Det är bästa sändningstid och klockan tickar. Vi lever på lånad tid
och varje sekund räknas. Slutsekunderna nu.
Och i det här livet finns det ingen övertid.
Och man måste komma ihåg den som överskrider rum och tid.
Plötsligt är tiden ute.
Vi trodde att vi var stora, men vi är små.
Och nu har vi ont om tid. Det är en kamp mot tiden.
Det är hög tid, det är tid att satsa, tid att köra på, det är tidens ände.
Tills nästa gång vi ses. Myrtle?
"Befria Palestina!"
Tack så mycket, Washington, D.C.
Jag älskar er från djupet av mitt hjärta.
Tack för att ni kom ikväll.
Tack.
Jag älskar er så mycket. Det betyder så mycket för mig.
Hur är läget? Det är så kul att vara här.
Folk säger alltid sånt, va?
Folk säger så, men de menar det inte. Jag menar det.
TACK TILL MIN ÄLSKADE MOR STEPHANIE, JAG ÄLSKAR DIG
TILLÄGNAS MIN BROR OCH SYSTER
SÅ LÅNGT FÖRE ER TID JAG HADE VELAT HA MER TID MED ER
Undertexter: Mattias R. Andersson