Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
«ГУМОР - НАЙБІЛЬШЕ БЛАГО ЛЮДСТВА» МАРК ТВЕН
ТРАМП ЗАВЖДИ ЗДАЄ НАЗАД
ТЕАТР «ВОРНЕР»
МО АМЕР: ДИКИЙ СВІТ
Ваші овації моєму брату, Мо Амеру!
До біса Диджея Каледа.
Ага.
Битизак.
Я справді…
Я казав це в минулому випуску, це означає «в дупу тебе».
Якщо не бачили, це «в дупу тебе».
Я справді думав, що ніколи більше це не скажу, якщо чесно.
Ніколи не думав, бо мені те саме кажуть на вулиці.
І завжди мексиканці. Це завжди якийсь мексиканець.
Іду вулицею, тут він такий: «Привіт, Мо!»
Я такий: «Не озирайся, Мо. Не озирайся».
«Ну ж бо, бро. Я твій найбільший фанат, вато».
Озираюся, а він: «У дупу тебе, сучко!» Я такий: «О ні!
Чому, Хосе, чому?»
Але Дижей Калед на 100 % заслуговує на «битизак».
Битизак, 100 %.
Прикро, бо він один з нас.
Він палестинець, але не висловлюється.
Він навіть не визнає цього, від цього лише болючіше.
Я досі підписаний на нього в інстаграмі.
Так, і багато людей пишуть мені:
«Чому ти досі підписаний на Диджея Каледа?»
А я: «Мушу знати, що він робить.
Щоб його висміювати, це дуже важливо».
А я дуже самосвідома людина Я надміру самосвідомий.
Щоразу, як я бачу його в інсті, кажу: «Товстий ти шмат лайна.
Старий товстодупий, козлорилий, жирний мудак.
Старий, товстодупий, сучомордий жирний придурок.
Повсякчас жереш маклюбу, товстодупий сучониш.
Чого в тебе цицьки по боках? На фіга комусь цицьки по боках?
Старий жиртрест, цицьки на бочинах. Ой, ще цицька.
Ще одна, і тут ще цицька».
Друг каже: «Ти теж товстий».
А я йому: «Я накачаний, це зовсім інше.
Я тисну 150 від грудей, а він він тисне на сандвічі».
Старе, дурне, товстодупе стерво».
Бо ж треба щось казати.
Треба щось казати, мовчати не можна.
А що й коли ти кажеш - це головне, так?
Коли я писав другий сезон, ми повернулися зі страйку 1 жовтня.
Потім сталося 7 жовтня й почалося пекло.
І я поїхав у Вашингтон і приєднався до мітингу JVP.
Організації «Єврейський голос за мир». Це молоді…
Саме так.
Це було круто, купа єврейської і палестинської молоді за гарну справу.
І я був біля Конгресу, мене спитали: «Скажеш щось?»
Я подумав: «Це не зовсім така сцена, до яких я звик,
якщо бути чесним».
Я сказав: «Я скажу останнім». Посередині не варто.
Бо після тебе хтось вигукне: «До біса, убийте їх усіх!»
А за день у газеті напишуть:
«Семітський комік-антисеміт
разом з антисемітами на семітському мітингу у Вашингтоні».
Але я хотів виступити.
Бо я вважаю стендап останнім вільним мистецтвом.
Тож я подзвонив у театральну спілку Вашингтона
і попросив їх надати мені залу,
яку я розпродавав сто разів за свою кар'єру.
Але мені відмовили. Я подумав: «Ну чорт».
Глянув на менеджера і сказав: «Усе одно знайдіть мені місце. Байдуже яке».
І іронія цієї ситуації була в тому, що мені надав сцену лише
німецький пивний гей-бар.
Типу: «О так, ми любимо Мо Амера, звісно, так.
Ану йди сюди, так.
Обійми мене, ти такий милий. Ось так, ага».
Каже: «Цоколь ваш у понеділок і вівторок.
Проте в середу ми повністю зайняті».
Я такий: «Мені не треба знати, що тут по середах».
Але я зробив це, одразу й зняв.
Бо мав багато злості й емоцій.
І я вирішив зосередитися на єдиному палестино-американському телешоу,
бо я так хотів.
Узагалі!
Я вклав у це всю свою енергію. Я вклав у це душу.
І ще в той час я мав виступи в Х'юстоні.
Дуже маленькі, щоб побачити, що переживала моя громада.
І, на мій подив,
усі квитки розбирали злі білі люди.
Якось я прийшов на шоу, і ще до того, як взяв мікрофон,
одна жінка кричить: «Скажи їм, любчику.
От скажи їм про все, що відчуваєш».
Мені сказали дослідити питання. І я його дослідила».
Ізраїль так облажався,
що тепер реднеки підтримують Палестину? Це божевілля.
Я мав запитати: «Як вас звати, мем?»
Вона каже «Міртл». Я такий: «Міртл?
Ох, Міртл,
Я братиму вас на кожне своє інтерв'ю
відтепер до кінця мого життя».
Особливо на такі інтерв'ю,
коли журналісти хочуть змішати тебе з лайном.
Сидиш на такому: «Мо, перш ніж обговорити другий сезон,
ти засуджуєш ХАМАС?»
І я такий: «Секудочку. Міртл, прошу».
«Зараз, Мохаммеде, я з тобою, любчику.
А ти пхаєш мого любого Мохаммеда в лайно, то й усе.
Ага, бо це якраз таке запитання. Бо як не відповіси, усе погано».
Нумо я повчу твою тупу сраку, гаразд?
Ти колись чув про Накбу?
У 1948 році понад 750 000 палестинців вигнали з місць проживання.
Спустошили понад 500 сіл. Бог знає, скільки люду було вбито.
Ні, Мохаммеде, любчику, я сама, не лізь.
Та я трохи копнула, дослідила глибше
й дізналася, що пів мільйона палестинців живуть у Сантьяго, Чилі.
І ось я думаю: "Якого біса вони в Сантьяго, Чилі?"
Я копнула ще й дізналася, що більшість із них християни. І:
"Ану стоп, палестинці християни, Віфлеєм, Назарет.
Боже, Ісус - палестинець. Гоп!" - оце злам свідомості.
Він був палестинцем, не дивно, що євреї його вбили».
«Тайм-аут, Міртл, тайм-аут. Чорт, спокійно».
Бувають крайнощі.
Ви знаєте, що в США є чотири міста із назвою Палестина?
Одне з них у Техасі.
Я уявляю, як під час цього ефіру сидять двоє техасців
у Палестині, штат Техас, і вони збентежений, еге ж?
І такі: «Що відбувається в Палестині, Джеведає?
Тут-бо все гаразд».
«Ні, це не ця Палестина, а первісна Палестина, що в Палестині».
«Стоп, є інша Палестина?»
«Так, звідки був Ісус».
«Чекай, Ісус із Техасу?»
«Ага, насправді його звали Хесус. Він насправді Хесус».
Мир йому й благословення.
Можете здивуватися.
Та один мій дорогий друг, який допомагав із шоу, єврей.
Він називає себе сіоністом, що відновлюється, смішно.
Під час зйомок я не збагнув,
що він мав власний спектр емоцій.
Він підійшов до мене: «Мо, я дещо збагнув».
Питаю: «Що?» Він каже: «Я зрозумів, що для мене Ізраїль».
Питаю: «Що?»
Він каже: «Ізраїль - це як твоя дитина,
яку ти дуже любиш, а вона влаштовує стрілянину в школі».
Я подумав: «Чорт забирай».
Це не я казав, а він, розумієте?
Бачите, чому я попросив здати телефони?
Якщо чесно, я дуже заздрю євреям, так?
Так, бо ви добре працюєте разом.
Еге ж? Якщо євреї продають бублики,
вони всі погоджують ціну разом.
Вони такі: «Так, хто продає бублики?»
Це я невміло копіюю євреїв.
«У тебе бублики? Так, і в тебе бублична лавка. І в тебе.
Добре, то по п'ять доларів, ми всі згодні?
Добре, тоді по п'ять доларів».
У арабів, з іншого боку, усе відстійно.
Відстійно! Геть відстійно! Ми просто нездари!
Історично такого не було, але ми нездари.
Ми винайшли стільки дивовижного.
Університети, алгебру, мило. Ото ж, бляха.
Мило, кава - це все наше. Але ми не вміємо працювати разом.
Якщо один араб продає фалафелі,
а в іншого через дорогу - теж фалафелі,
цей такий: «По скільки в тебе? По 4,99?
До біса, у мене буде 3,99».
«По 3,99? До біса, мої по 2,99».
«У тебе по 2,99? А в мене безкоштовно, до біса, так.
Я візьму кредит, ми обоє збанкрутуємо й помремо. Хвала Всевишньому».
Ну що ми робимо?
Що ми робимо? Тут і так нелегко.
Другий сезон було важко знімати.
Це було нелегко.
Під час зйомок і після я просто слухав усі коментарі,
і це було дуже сумно.
Я бачив один коментар… От уявіть.
Там було написано: «Мо, я подивився другий сезон, восьму серію».
Ти погано змальовуєш ЦАХАЛ, Мо.
Ти змальовуєш ЦАХАЛ поганцями».
Я такий: «Це я змальовую
ізраїльські окупаційні війська поганцями? Я це роблю?
А не той факт, що вони бомбардують цивільне населення?
Відчепися від мене, будь ласка».
Це такий абсурд.
Не можна довіряти уряду, треба довіряти собі.
Саме тому я обрав цей зал.
Щоб бути через дорогу від клятих божевільних, ясно?
Щоб заявити їм: «Ми не боїмося, ми тут.
Мені начхати, що ви робите, разом нас багато».
Не можна боятися.
Правда є правда.
Я не можу вірити уряду. Не знаю, що відбувається.
Ці їхні дивні стосунки: розлучення з Ілоном Маском.
Не знаю, Ілон Маск - дивний чувак, треба визнати.
Це навіть не реальна людина. Думаю, ні.
Його костюм із людської шкіри регулярно виходить із ладу.
Він несправжній, це чип у мозку. Гівнюк постійно перезапускається.
Я не люблю говорити про дітей. Його син в Овальному кабінеті каже:
«Закрий рота, закрий рота. Стули свою кляту пельку».
Не знаю, чи він сказав «кляту», але це було дуже огидно.
Як там його ім'я, Е дорівнює МС квадрат. З математикою я не ладнаю.
І його батько на найбільших сценах світу
просто псих, на найбільших сценах світу він говорить про…
Сам я так салютувати не буду, але ви знаєте, про що я.
Ви ж знаєте…
«Семітський комік-антисеміт, білий расист, учора у Вашингтоні
робив нацистський мінісалют».
І моє фото в газеті.
Він не людина. Ні.
Якщо я його побачу, то спробую зняти з нього обличчя.
Якщо я зніму з нього обличчя,
там буде той малий із «Людей у чорному».
І він казатиме: «Таємниця всесвіту
в списку Епштейна».
«Що там у списку?» «Це список Епштейна».
«А що в списку?» «Епштейн».
Ні!
Ми ніколи не дізнаємося.
Щоразу, коли витираю чоло, я почуваюся Луї Армстронгом, чесно.
Я бачу зелені дерева
І троянди червоні
Бачу, як вони цвітуть
Для нас із тобою
І міркую собі
Який чудовий цей світ
О так, це був вогонь.
Дуже круто.
А мій світ
назавжди змінився, бо в мене народилася дитина.
Так.
Я ще шукаю йому маму, і…
Я мусульманин, тож є три вільні місця, тому…
Моїй дружині подобається цей жарт, змушує його казати.
Це навіть не прикол, їй подобається.
Вона обожнює цей жарт.
Ми приїхали в Доху, де я виступав для 5 000 людей.
Перед моїм виходом вона каже: «Ти маєш розповісти цей жарт, буде круто».
Я кажу: «По-перше, ти ні фіга не знаєш про стендап, ясно?
По-друге, географічно
це найгірше місце, щоб так жартувати».
Вона питає: «Чому?» Я такий: «Бо тут усі дружини».
Але я роблю це, щоб її заспокоїти.
І нічого, жодного сміху. І раптом я чую…
Дивлюся - це моя дружина. Я такий: «О, клас.
Ну дякую, люба, це круто».
Дико, що коли вона завагітніла, усі симптоми були в мене, це божевілля.
Це реальна штука, «емпатична симптоматика».
У мене було все. Вона вагітна, а в мене нудота, діарея, блювота повсякчас.
З нею ж усе було добре - займалася бігом, йогою і іншим лайном.
Усе супер. А я щоранку блював.
Вона така: «Усе гаразд?»
А я їй: «Бляха, я вагітний, прояви емпатію.
У тебе цицьки болять? Бо я почуваюся дивно».
Це дикість, та всі мої симптоми зникли,
щойно я почув серцебиття моєї дитини, це правда.
Усі. Ви такі: «Ах». А мені полегшало. Типу: «Я можу знову курити».
Я такий: «Слава Богу.
Це таки ти вагітна, а не я».
Потім я завчасно знайшов лікаря й пологовий, як годиться.
А в неї з'явилася багата біла подруга, Деніз.
І Деніз каже: «Вам потрібна доула й повитуха,
щоб були природні домашні пологи».
Я кажу: «Не можна довіряти Деніз. Вона вдома ходить у взутті,
а надворі - без. Не можна довіряти цій сучці».
Я не хотів нічого змінювати: «Буде лікар».
Та ми зустрілися з доулою і повитухою з гарною репутацією.
Заходимо, а там: «Вітаємо в центрі повивальництва».
Від фрази «центр повивальництва», чесно кажучи, трохи верне. Знаєте?
Якесь відьмацтво абощо. Повивальництво!
Не знаю, просто дивно. А ще вони носять футболки з написом
«помічниця номер один у домашніх пологах».
Типу: «Ось що в нас буде?
Том Бреді прийматиме на світ нашу дитину? Це дивно».
Ми погодилися найняти їх, але вони мене не підготували.
Вони не казали: «Мо, ось що робити, коли почнуться перейми».
Нічого. Чую лише…
Ніби в будинку злі духи.
Я почав молитися.
Боже, збережи. Лише Бог над усім має владу.
Запалив ладан і шавлію. Типу, я на все ладен, аби спрацювало.
Заходжу, а в неї перейми. Вона…
І я ставлю найдурніше запитання. «Що, уже час?»
Вона така: «А ти як гадаєш?»
Я такий: «Вибач». Хапаю телефон і так:
«Алло, сучки повивальні, слухайте.
У неї перейми, не знаю, що робити». «Дзвоніть, як між ними буде п'ять хвилин».
Я такий: «Шик». І кинув слухавку.
Я повернувся до кімнати, у неї знову перейми.
Тож я почав давати поради.
Кажу: «Люба, розведи коліна, гаразд?
Розслаб стегна, розведи коліна».
Вона каже: «Ти не знаєш, про що говориш!»
Я кажу: «Маєш рацію.
Я не знаю, про що говорю,
проте ти цього хотіла.
Ти хотіла природні домашні пологи,
тож тепер пологи приймає комік. Ось що відбувається».
«Стук-стук, хто там?» «Мо Амер, ось хто.
Я не хочу бути мудаком, та якщо коліна разом, то нічого не вийде!»
Тоді знову почалися перейми,
і вона дивно повела тілом, як серфер, так…
Я кажу: «Так, люба, будь, як на хвилі, ось так».
Вона: «Ти не знаєш, про що говориш!»
Я кажу: «Маєш рацію». Дзвоню й кажу: «Сучки повивальні, слухайте.
Одягайте футболки, час гри».
Звісно,
вони приїхали у футболках.
Доула й повитуха заходять до спальні.
Через мить у дружини знову перейми.
Доула каже: «Люба, розведи коліна. Розслаб стегна».
Моя дружина мені: «Краще мовчи».
Я такий: «Я нічого й не кажу». А вона знову як серферка.
А доула каже: «Так, люба, будь, як на хвилі, ось так».
Я вже не зміг утриматися й такий: «А я ж, бляха, казав!» І вийшов.
Я пішов курити косяк, чесно. Вийшов на вулицю.
І думаю: «Це вже занадто, що ми робимо?»
Ця бідна жінка 27 годин
без епідуральної анестезії
продула з розкриттям шість сантиметрів останні сім годин.
Ясно? Танцювала тверк без музики.
Вона втратила контроль над ногами.
Я подумав: «Не припиняй тверк, і ти знову завагітнієш, люба».
Я це не казав, але подумав.
Я скликав усіх до бічної: «Гру скінчена, сучки повивальні.
Я везу її до лікарні, це абсурд».
Я її привіз, акушерка така: «Що у вас?»
Я кажу: «Пологи 27 годин, шість сантиметрів розкриття
останні сім із них». Вона: «Звідки ви знаєте?» Кажу: «А я акушер».
Вона каже: «Боже, треба негайно її обробити.
Дати їй епідуралку й продезінфікувати.
Ви мусите піти». Я такий: «Шик».
Я вийшов на вулицю перед лікарнею, скурив ще косяк, бо стрес.
А потім вона написала мені з палати. Пише: «Боже.
Мені набагато краще.
У мене перейми, поки я це тобі пишу, а я нічого не відчуваю».
А далі частина, яка мене розлютила. Вона пише: «Боже, ми такі дурні».
Я образився, думаю собі: «Ми? Як ти лише втягнула мене в це лайно?
Я ж тебе просив не брати сраних повитух».
«Видалити».
Це не те.
Пишу: «Люба, я хотів підтримати тебе в домашніх пологах.
Але я знав, що це серйозний червоний прапор,
коли побачив їхні довбані футболки!»
«Видалити».
Пишу: «Люба, я щасливий, що ти щаслива».
Я підходжу до палати, ми обоє вже під кайфом, еге?
Вона каже: «Привіт». Я кажу: «Привіт».
Потім вона каже це знову:
«Так набагато краще, ми такі дурні». Я кажу: «Ага, ми такі дурні».
Бідолаха так і застрягла на шести сантиметрах,
минуло ще майже сім годин.
Нарешті з'являється наша лікарка: «Треба діставати дитину».
Я кажу: «О, без б, треба дістати дитину.
Надзвичайні новини, треба дістати дитину, бо це й була мета: дістати дитину».
Каже: «Спокійно, треба зробити кесарів розтин».
Кажу: «Я лише хочу якнайкращого для моєї дружини й дитини».
Тут вона представляє іншого лікаря.
Каже: «Він мені допоможе з народженням вашого сина й процедурами».
Дивлюся, я він у ярмулці.
І я такий: «Це якась підстава.
Моссад хоче забрати мого сина-палестинця, ось що це!»
Жерсть, що я так думаю, боже. А він підходить і каже:
«Салям алейкум».
Я думаю: «Так би я і сказав, якби був із Моссаду».
«Алейкум салям».
Тоді він підходить і починає говорити з моєю дружиною,
але насправді розмовляє зі мною. Я розчув, як він сказав:
«Як марокканський єврей, я хочу допомогти з народженням вашого сина.
Знову ж таки, як марокканський єврей, який вірить у Бога,
я лише хочу допомогти з народженням вашого сина».
Я такий: «Я бачу, що ти робиш.
Ти знав, що я палестинець і не можна вести політичних розмов.
Ти сказав: «Салям алейкум», - зняв напругу, пішов до дружини,
сказав, що ти марокканський єврей, типу: «Я з Північної Африки.
Я майже араб, але не араб. Але майже, я трохи араб.
Я єврей, але не сіоніст. Так норм?»
Я такий: «Фіг із тобою, норм, але я спостерігаю за вами, лікарю Моссаде».
І мені дали хірургічний костюм «універсального розміру».
Це брехня, не такий він і «універсальний».
Я заходжу ось так у пологовий зал.
І дивлюся весь процес кесаревого розтину, як псих.
Кажуть, ніхто такого не робив в історії всіх процедур.
Ніби я знав, що вони роблять.
Типу: «Це нирка? У неї їх дві, можете прибрати.
Але витягайте вже».
Вони витягли мого сина й такі: «Сфотографуй».
Я кажу: «Я не хочу». А він: «Сфотографуй».
Я кажу: «Брате!
Моя палестинська дитина застрягла на цьому блокпосту на 40 годин.
Уже не час для фото».
Я його помив, віддав його мамі.
Вона плакала, а я думав, що розчулюся.
Але нічого. Я нічого не відчував. Я старався, я…
Але нічого не сталося.
І, очевидно, це правда. У чоловіків це стається значно пізніше.
На моє щастя, це сталося вночі, бо я взяв його шкіра до шкіри.
Я поклав його собі на груди, і тут мене понесло.
Я просто втратив клепку. Сиджу й так: «Боже.
Господи, це ж справжня дитина.
Треба пенсійний рахунок, хабібі, я мушу все зробити.
Тато подбає про тебе. Не хвилюйся, хабібі.
Знай, що я назвав тебе на честь твого прадіда.
І твого дідуся. І твого прапрапрапрадіда.
І твого прапра… У тебе сім мусульманських імен, хабібі.
Тобі буде дуже важко зростати в Америці.
Це буде дуже важко.
Але ти знатимеш, звідки ти, хабібі».
Заходить медсестра: «Усе гаразд?» Кажу: «У мене все добре.
У мене все добре, просто на початку вагітності
я мав усі симптоми. Знаєте?
У мене була нудота, діарея - усе.
А тоді я донині нічого не відчував.
І зараз мене накрило, ніби ударною хвилею.
І я назвав його на честь його прапрадіда.
Хвала Всевишеьому.
І він схожий на прадіда.
Ви не знаєте, що таке субханалла, але пізніше я покажу вам фото».
Вона каже: «Ні, він смокче ваші груди». Я такий: «Боже».
«Дамо йому молочка», - кажу. Так.
Так народився мій син Алі.
Малий Алі Алуші.
І я дав йому сім імен.
Я дуже ретельно це продумав.
Бо я хочу, щоб він знав свій рід.
Це дуже важливо.
Тому я додав це в останню серію другого сезону.
Учитель якось спитав, чи знаю я ім'я свого прадіда
з боку батька. А я не міг назвати його ім'я. Я знав імена,
та не міг визначити, чиї вони.
А він каже: «Це ж твій родовід. Чому тебе так легко стерти?»
Я такий: «Овва!»
Тому моєю метою стало знати, звідки я.
Для мене це так серйозно, що в останній серії другого сезону
кожен кадр із Палестини знято в нашому селі, Бурині.
Ось звідки ми родом.
Бо…
Бо це як історичний архів.
Що б не сталося, мій син може переглянути це й сказати:
«Ось звідки я родом». Розумієте?
Це дуже важливо.
Так.
Я завжди був собою.
Я почав займатися стендапом у 14 років на півдні, гаразд?
У більшості місць, де я був, люди ніколи не бачив арабів.
Я завжди був собою.
І на початку кар'єри мене заохотили змінити ім'я.
І поїхати в Лос-Анджелес, нікому не кажучи, що я палестинець.
Це було важливо. Але я ж так не можу, я б загубив себе.
Але після 11 вересня я цілих два місяці був італійцем, ясно?
Але ж лише на пару місяців.
Бо я почувався рибою без води.
Гадаю, багатьом із вас це знайомо, так?
Я народився в Кувейті, навчався в новій англійській школі.
Це британська англійська школа. І я говорив із британським акцентом.
Тобто я потрапив до США й одразу попав під роздачу, розумієте?
Я прийшов до школи й такий: «Вітаю!»
Розумієте мене? І все.
Я гадки не мав, що носити й що не носити, що круто, а що ні.
Нічого не знав, ясно?
Мені пощастило зустріти двох друзів, які мене всього навчили.
Це був Брюс, чорношкірий хлопець, і Хосе, мексиканець.
Із Брюсом я швидко дізнався, що чорношкірі люди,
коли треба сказати якусь неприємну правду,
як-от про якусь фігню з твоїм одягом,
висміють тебе перед усією школою, ясно?
Я не знав, що прийшов до школи в неправильному взутті,
і тут Брюс каже: «От лайно!
Ану всі сюди. Хосе, заціни свого другана.
Мо взув Pro Wings із Payless. Вони по 13,99, він жебрак».
Я такий: «Ой».
Думаю: «Ой, я жебрак?» Розумієте?
А Хосе був дещо делікатнішим.
Він був трохи добрішим, коли я лажав.
Я вдягну щось не те, а Хосе підходить і такий:
«Бро, чуєш,
ти як сучка якась, бро.
Хто тебе вдягав?
Якщо чесно, тебе аж відлупцювати хочеться, бро.
Чуєш, сьогодні ми не можемо грати, ясно?
Може, завтра, гаразд? Може, завтра.
Ну, я пішов, але ніби ми незнайомі, гаразд?»
Так воно було.
І я не знав, що британська англійська дуже відрізняється від американської.
Тож я і тут доволі часто псував собі життя, так?
Брат подарував мені кошеня, щоб полегшити ПТСР.
Ну а я ж говорив британською.
Я не казав слово «кішка»,
натомість казав: «Киць-киць, кицько».
І вдома мене ніхто не виправляв. Оце: «Киць-киць, кицько».
На перерві я вирішив
розповісти цю нову інформацію моєму другові, Брюсу.
Я підходжу до нього й кажу: «Брюсе, а знаєш щось?»
Брюс питає: «Що?»
А я: «У мене тепер є кицька, класно?»
Він такий: «Що? Повтори-но ще раз.
Щось я не те почув».
«У мене є кицька. Маленька й пухнаста, хочеш, покажу?»
Брюс одразу такий: «Ану всі сюди. Хосе, заціни свого другана».
І перед усією школою він казав: «Мо, у тебе є кицька?»
Я сказав: «Так, у мене є кицька, правда ж, це класно?»
Тут Хосе впала клепка. Він такий: «Що, бро?
Ти серйозно? У тебе є вагіна?
Справді, бро? Це ж…
Ти був моїм другом стільки часу, а я не знав, що в тебе вагіна?
Реально, бро?
Ти жартуєш?»
А потім він зробив паузу й каже: «А покажеш, бро?»
Я був невинний, наївний.
Кажу: «Приходь до мене додому, щоб побачити мою кицьку».
Жахлива травма.
Я почав займатися стендапом дуже юним. Об'їздив увесь Південь.
І от серйозно: я був першим арабом, якого бачили люди,
це ставалося дуже-дуже часто.
Аж до шоку в людей на півдні США.
Вони підходили й питали: «Ти точно араб?
Бо не схожий».
Мені що, верблюда за собою тягати?
Це одна з головних відмінностей арабів?
Такий, тягнеш верблюда: «Даруйте, я тут іду з верблюдом, бо я араб.
Не гладьте, кусається». Розумієте мене? Якого біса?
Це так дивно, еге ж?
Я виступав до 11 вересня,
а після 11 вересня, десь у 2003 році, мені подзвонили в Хоуму, Луїзіана.
Містечко, що трохи не дотягує до Нового Орлеана. Каджунська місцевість.
Дзвонить мені чувак, каже: «Алло,
це Мо Амер?»
Я кажу: «Так, це Мо»
Він каже: «Я багато доброго чув про тебе, малий».
І сказав: «Хлухай.
Він не вимовив звуку «с» жодного разу за всю розмову.
Каже: «Хлухай, у мене є клуб, "Мугичне кафе Лен'я".
Питаю «Музичне?» А він: «Саме так, "Мугичне кафе".
І в середу тут буде комедійне шоу».
Я: «У середу ввечері?»
Він каже: «Так, у середу».
І такий: «Приїзди.
Та є лише один номер у готелі, з двома ліжками.
Можеш привезти когось на розігрів».
Кажу: «Гаразд, а яка оплата?»
Він: «Я дам десь 1000 доларів».
Я такий: «Чорт, любчику, я вже в дорозі.
Ми з верблюдом летимо на схід».
Я був дуже такий щасливий.
2003 рік, заробіток 1 000 баксів за вечір. Я телефоную своєму другові, Гері Беллу.
Це комік, він живе на кордоні Техасу й Луїзіани.
І він теж такий: «Так рогмовляє, ага».
І я запросив його. Не тому, що він смішний, бо ні.
Він жахливий комік, ніколи не прославиться.
Найвідоміші жарти - це коли я на сцені його бомблю.
Але я привіз його для захисту.
На випадок, якщо щось станеться, щоб він сказав: «Ні, не чіпайте його.
Це просто Мохаммед». Тобто це
єдина причина, чому я його запросив, і він це знав.
Ми приїхали туди, поселилися в готелі, пішли до «Мугичного кафе Лен'я».
Гері Белл виходить на сцену, і його одразу зненавиділи.
Один хлопець каже: «Хто замовив цього виродка?» Ось так.
У Гері шок, він хоче бути доречнішим.
Питає: «Ви колись полювали?»
Хтось кричить: «Я тебе зі сцени зістрелю».
Довелося вийти й забрати мікрофон у Гері.
Єдиний раз я так учинив за всю свою кар'єру.
Я читаю програму, шалений успіх.
Думаю: «Гері, справа в тобі, а не в публіці».
Іду зі сцени, власник клубу дає 1 000 доларів.
Я такий: «Я багатий».
А тоді я обернувся й побачив детектива й офіцера поліції.
І детектив каже: «Іди сюди, хлопче».
Ніколи нічого хорошого не траплялося після: «Іди сюди, хлопче».
І в цьому сценарії теж, ясно?
Він питає: «Покажете посвідчення?»
Я сказав: «Так, ось моє водійське».
Він вмикає рацію і каже:
«Водійське посвідчення номер один, два, сім дев'ять, сім, шість, два, сім».
І негайно відповідає якась пані: «Так, це він».
Я думаю: «Це він?»
«Так, це ти». Я такий: «Це я?»
«Так, це ти». «Точно це я?» А вони: «Так, це ти».
Я вже кажу: «Хто я, хто ти, хто ми?
Ми всі єдині». Так?
А він: «Ні, любчику, тільки ти». Я такий: «Чорт».
Він виводить мене надвір, там на мене чекає дюжина поліцейських.
Стоять шість машин, усі з мигалками.
Починають підходити глядачі шоу.
Під'їжджає ще один поліціянт, опускає вікно й каже: «Це він?»
Я питаю: «Це ти, Джебедає?» Що це все за чортівня?
Ще один детектив підходить і питає:
«Що ти робиш тут, у Хоумі, штат Луїзіана?»
А там, де я стою, поруч висить афіша з написом:
«Сьогодні! Мо Амер, о 20:00».
І моє фото. І я такий:
«Бро, я не знаю про ваші попередні розслідування, але це
найбільш ганебне розслідування, яке ти проводив, ясно?»
Натовп підхоплює.
Один тип каже: «Не чіпайте його, він був смішний».
Потім інший: «Якщо ви хочете когось заарештувати,
беріть того засранця, Гері Белла.
За те, що вдавав коміка».
І тут я такий: «А де в біса Гері?
Це ж саме той сценарій, задля якого я його привіз.
А його ніде немає». Ну?
Здуріти. Поліціянт питає: «Що ти робив у Японії і Кореї?»
Я такий: «Стоп, тайм-аут.
Звідки ви взагалі знаєте, що я був у Японії і Кореї?»
Він такий: «Бо ми обшукали твою кімнату».
Я: «Отакої, ви обшукали мою кімнату.
Ви зараз можете бути шоковані, гаразд?
Але за межами Хоуми є цілий великий світ.
У дитинстві я мріяв стати коміком.
І ця мрія вже відкрила мені шлях до Японії і Кореї.
Більшість шоу були для американських військ.
Бо, як я собі казав, після 11 вересня я боявся бути собою.
Та якщо я міг бути собою перед ними,
я можу бути собою перед ким завгодно. Ось, що я там робив».
Йому поплавило мозок. Я кажу: «Я знаю, що це.
Ви вважаєте мене терористом. Типу я приїхав у Хоуму, Луїзіана,
з-поміж усіх цілей в Америці.
Та якби я був терористом,
і з'явився б із бомбою в Хоумі, штат Луїзіана,
я б не знав, що тут підривати, ясно?
Бо скажу чесно, схоже, що тут уже все підірвали без мене.
То якби я підірвав тут бомбу, це був би типу косметичний ремонт.
Бо цим би я вирішив ваші проблеми з креком, які явно є».
А коп щиро каже: «Так, у нас є проблема з креком».
Він дав мені сміттєвий мішок із моїми речами
і сказав підійти до іншого офіцера.
Той мав супроводити мене назад у готель.
Коли ми вже йшли, Гері вискочив із кущів за клубом.
Я такий: «Гері, де тебе носило?»
А він щиро каже: «Мене намагалися вбити».
А я йому: «Я сам тебе вб'ю. Хутко в машину».
І, що дивно, я за нього переживав більше, ніж за себе.
Ми сіли, коп довіз нас до готелю.
Коли ми під'їхали, коп вибачився переді мною.
Сказав: «Мені дуже шкода, що так із тобою сталося, чесно.
Та це не через нас, ясно?
Це з готелю заявили на тебе в поліцію».
Я кажу: «Боже, офіцере, Гері, нам же йти в цей готель.
Там буде охоронець, треба розібратися».
І я увійшов дуже агресивно:
«Хто це зробив? Хто викликав на мене поліцію?»
Тут із глибини виходить жінка. І на ній захисна куртка.
І немає більшості передніх зубів.
І щоразу, коли вона говорила, вона чи то задувала, чи то присвистувала.
Кажу: «Нащо ви викликали копів?»
Вона каже: «Зачекай.
Зачекай секундочку».
Я думаю: «Ви баскетбол дивитеся?
Що в біса відбувається?
Звук, ніби кросівок на лакованій підлозі. Що це означає»?
«Секудочку».
Аж бродячі собаки посходилися на свист. Я такий: «Чиї це собаки?»
Питаю: «Чому ви викликали копів?»
Вона каже: «Ну,
я побачила ім'я Мохаммед
і подумала: "У нас терористична загроза"».
Я кажу: «І це все? Ви просто побачили ім'я Мохаммед,
і це вже терористична загроза?»
Вона така: «Хто це свистить?» А я…
Я такий: «Гаразд».
Кажу: «Так.
Я перепрошую, але не можна викликати поліцію на людину,
лише через її ім'я.
Потрібні справжні докази.
І мені шкода, що наша країна підвела вас і ви вірите
всьому, що на вас ллють із телевізора. Цього вони й хочуть.
Вони хочуть розділити нас, щоб мати над нами владу, не розумієте?»
На жаль, вона нічого не чула.
Вона каже: «Секундочку, я ж бачила ім'я Мохаммед,
тому й вирішила, що в нас тут терористична загроза».
Повертаюся до офіцера:
«Проблеми з креком тут є, це без сумніву».
А коп дивиться на мене: «Я дещо зрозумів».
Питаю: «Що? Що це може бути?»
Він каже: «Ми обшукали номер». Я: «Так, ви казали».
Він каже: «Мене дещо хвилювало, але вже ясно».
Він глянув на Гері й каже:
«Гері, ті порножурнали твої, чи не так?»
Я дивлюся на Гері: «Ти привіз порножурнали?»
Я кажу: «У нас один номер, бро. Що ж ти такий огидний?»
І я заходжу в кімнату, а там все догори дриґом,
окрім ліжка Гері, воно ідеально застелене.
І всі порножурнали викладено згори, щоб продемонструвати:
«Ми знаємо, що ви тут робите, диваки».
Я їх порахував. І такий: «Дванадцять?
Ти привіз дюжину порножурналів?
Бро, скільки ти збирався сьогодні дрочити?
Та слава Богу, що вона викликала копів».
Кажу: «Вона запобігла геть іншій терористичній змові вечора».
Але завжди… Завжди в мені підозрювали терориста.
Поки я не пройшов перевірку УТБ.
Для перевірки управління транспортної безпеки
треба піти в офіс служби авіабезпеки,
заплатити 100 баксів, заповнити папери, -
і ви більше не підозрюваний терорист.
Бо ж усім відомо,
що терористи ненавидять папери.
І я відчув полегшення, бо агенти УТБ дуже агресивні.
Не знаю, через що вони сердяться, але оце: «Вийміть ноутбук!
Покладіть в оце! Складайте все окремо!
Тепер поштовхуйте. Ні, не я, ви самі проштовхуйте.
Як дійде до кінця, роззуйтеся».
Не дай бог узяти воду. Дідько, йой.
Принесеш воду, а вони….
Я такий: «"Аква Панна"? Що з нею не так?»
«Це не можна перевозити».
Морочать тобі готову. Бо проходиш метр,
тобі кажуть: «Тут це не можна пити, а ось тут можна, якщо хочете».
І ти не хочеш бути марнотратним, тому захлинаєшся тією водою. «Боже».
«Вибачте, у мене тут цілий літр. Проходьте вперед мене».
Я бачив, як вони кидалися на білу стареньку в інвалідному візку.
У неї був яблучний сік, вони оскаженіли.
Такі: «Не можна це перевозити!»
А вона: «Але…
Він мені потрібен, у мене діабет».
Я такий: «Заждіть, а якого біса?»
Той сік агресивно кинули в сміття.
Типу: «Циц, курво! Фіг вам, Аль-Каїдо!
Не вийде, Усамо!» Я кажу: «Розслабся, бро,
їй потрібен яблучний сік, просто дай їй клятий сік».
Схожий сценарій: старенький у візочку.
Схоже, в нього був інсульт.
Бо йому важко ходити.
А його змушують пройти через рентген.
І він заходить отак, йому кажуть: «Руки вгору!»
А він не може підняти праву руку, тому хапає її лівою.
Підіймає, а йому так: «Не рухайтеся!
Завмріть!»
Думаю: «До біса. Я б усіх перестріляв.
Перестріляв би всіх, УТБ мене радикалізувало. Це кінець».
Що це за захоплення стограмовою тарою? Я маю знати.
Вони просто…
«Що не так?» «Тут написано 120 грамів, ось що».
«Але вона на 80 % порожня, у чому проблема?»
«Не має значення, пляшка на 120 грамів».
Це що, з рідини можна зробити бомбу чи що?
Справа в цьому?
Але ж немає обмежень щодо кількості стограмових пляшечок
у багажі. Тобто
технічно можна просто потім змішати їх.
Боже, не робіть цього. Будь ласка.
Тільки не робіть цього.
«Семітський антисеміт, білий расист,
комік-терорист учора у Вашингтоні, округ Колумбія,
пропагував виготовлення рідких бомб у театрі "Ворнер"».
«Мо, є коментарі?» «Заждіть секунду. Міртл, прошу».
«Зачекай секунду, сучий сину».
І така: «Як із тобою, так і до тебе, сучий сину».
Може, так і є, це бумеранг.
Може, тому зараз так багато расизму.
Може, білі люди саме цього й бояться.
Не ті, що зараз тут, ні. Обійміть білу людину.
Обійміть, якщо біла людина поруч. Я не про вас.
Але справді, невже це і є страх?
Бо ми знаємо, що відбувалося,
ми знаємо, що сталося з корінним населенням Америки,
про афроамериканців і рабство, про китайців і залізницю.
А мексиканці, як щодо них?
Вони ж просто повертаються, тому і їдуть, вони просто повертаються.
Кажуть, ДНК…
Кажуть, ДНК несе травматичні спогади.
Вони не знають, чому повертаються. Вони просто: «Не знаю, брате, але…
Я не знаю, куди я їду, але треба, бро, я…
Я мушу їхати, бро.
Я нічого не зробив, то мій прадід дещо забув, вато, ось і все, бро».
Мусульмани всіх форм, розмірів і кольорів
стикаються з дискримінацією. Хто наступний? Білі люди.
Може, це страх, що прилетить бумеранг.
Може, вони думають про сценарій,
коли біла людина заходить у кафе-пирогову,
а там за прилавком чорний чувак.
І він заходить і каже: «Вибачте.
Можна шматочок пирога з горіхами, будь ласка?»
А чорний чувак за прилавком каже: «Вибачте,
таких, як ви, ми не обслуговуємо». Знаєте?
«Хочете поговорити з менеджером? Хосе, підійди!»
І Хосе такий: «Що ти тут робиш, ґрінґо?
Ну ж бо, бро тебе тут не має бути.
До нас же клієнти ходять, бро.
Ну тобто…
Фу, друже.
Ну ж бо, друже.
Хочеш поговорити з власником? Він китаєць, бро. Вони тепер господарі».
А білий тип каже: «Тоді до біса вас». І просто йде геть.
Ніхто не кращий за інших.
Ніхто.
Бро, здається, що історія повторюється знову й знову.
Нещодавно мама сказала мені, і це мене дуже вразило:
«Мені здається, що я живу життям моїх бабусь».
І це дуже мене зачепило.
А час
непереможний.
Час швидкоплинний, час летить.
Повернутися в минулий час не можна.
Дехто каже: «Я надолужу час».
А не можна надолужити час.
Можна приділити чомусь час, але часу ніколи не вистачає.
Моєму другу начхати на час.
Пін каже: «Піду, уб'ю час».
«Ти хочеш убити час? Немає часу його вбивати».
А він: «Я подивлюся "Острів кохання"».
«Острів кохання»?
А потім мене затягнуло:
«Гудо, навіщо ти це робиш?
Гудо, чому?
Не ревнуй, ти ж усе виплеснув на Джеремаю.
А він просто жонглює почуттями. Усі цілуються з усіма,
Шеллі й Ейс навіть не в справжніх стосунках,
вони тут лише заради грошей».
І я такий: «Боже, 40 серій, 40 годин, оце згаяний час».
Що б не сталося, не варто випереджати час.
Якщо ти випередив час, ти, мабуть, мертвий.
Про всіх, хто помирають молодими, кажуть: «Він випередив свій час.
Він сильно випередив свій час.
Так далеко забіг у майбутнє, що просто помер, так».
Джимі Гендрікс, Боб Марлі Емі Вайнхаус, Кріс Фарлі.
Вони випередили свій час.
Джеффрі Епштейн.
Той мав важкі часи, бо опинився не в тому місці, не в той час.
Ця ситуація - це бомба уповільненої дії.
Бо жахливі люди вічно ніяк не можуть померти.
А коли помирають, усі кажуть: «Ну нарешті скінчився їхній час.
Я думав, цей сучий син ніколи не помре.
Ніби весь час у світі належав йому».
«Так, усьому свій час. Від часу не втечеш. Так».
Дехто каже: «Мо, ти випередив свій час.
Ти перший арабоамериканський комік зі спеціальним шоу.
Ти був у куфії у першому випуску.
Ти зробив перше палестино-американське телешоу».
Я сказав: «До біса, не хочу випереджати свій час.
Я хочу бути вчасно. Бути в потрібному місці в потрібний час.
Бути вчасним і поза часом.
Я хочу все встигати за мить часу й мати купу вільного часу.
Щоб проводити час із тими, кому небайдужий.
З тими, хто зі мною в будь-який момент часу.
Щоб не повертатися в минуле й не надолужувати час.
Щоб я був присутній у цьому моменті часу.
Тож якщо вам хтось небайдужий, час від часу перевіряйте, як вони.
Мама завжди мені каже: «Якщо любиш мене, показуй це».
Саме тому мене так засмучує Диджей Калед.
Ні, я серйозно, він палестинець. Зрештою, він один із нас.
І в ці безпрецедентні часи замість того, щоб іти в ногу із часом,
він відстав від часу.
І для нього завжди час вечеряти.
Знаю, товстун про товстуна каже.
Я не хотів цього казати, але хто вклав це в моє серце? Бог!
Але він не один відстав від часу.
Є багато-багато інших.
Я не називатиму імена. Сайнфельд.
Гадаю, він сказав: «Мені байдуже до Палестини».
Джеррі, а я дбаю про всіх.
Краще вбивати час, ніж вбивати за допомогою часу.
«Фестивус» для всіх решти.
Я дивився це шоу в набагато простіші часи.
Що це говорить про ці часи, якщо світ довіряє міс Рейчел
більше, ніж «Нью-Йорк Таймс»?
Ласкаво просимо до «Реального часу» з Мо Амером. Так.
Мені неприємно про це казати, але ми всі помремо.
Ми всі помремо. Можна сказати, наш час тут обмежено.
А час має значення. Я можу ще довго продовжувати.
На жаль, мій час майже вичерпано.
Бо час етеру йде й годинник цокає.
Ми не господарі свого часу, кожна секунда важлива. Його обмаль.
І в цьому житті понаднормового часу не буде.
І ви маєте пам'ятати про того, хто понад простором і часом.
Зрештою ми розуміємо, що часу немає.
Думали про час слави, а це час безслав'я.
А тепер часу не вистачає. Маємо гонку із часом.
Час діяти, час рушати, час на старт, це кінець усіх часів.
До наступного разу. Міртл?
«За вільну Палестину!»
Дякую, Вашингтоне, округ Колумбія.
Я люблю вас усім серцем.
Дякую вам усім, що прийшли сьогодні.
Дякую.
Я так люблю вас, що для мене це цілий світ, дякую.
ГЕРІ БЕЛЛ
Як справи? Боже, чудово бути тут.
Люди завжди таке кажуть, правда?
Люди завжди це кажуть, але це не серйозно. Справді.
ОСОБЛИВА ПОДЯКА МАМІ. ТИ МОЄ НАТХНЕННЯ. СТЕФАНІ, ЛЮБЛЮ
ПРИСВЯЧЕНО МОЇМ БРАТУ Й СЕСТРІ. ВИ СИЛЬНО ВИПЕРЕДИЛИ СВІЙ ЧАС.
Переклад субтитрів: Ольга Цяцька