Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Nikad neću zaboraviti taj dan u veljači 2005.
Imala sam 26 godina i dojadili su mi taj snijeg i led u Michiganu.
Predavala sam kao zamjena.
Nisam voljela voziti po snijegu pa sam ostala kod kuće.
Oko podneva sam se razbuđivala
i pogledala sam kroz žaluzine.
Vidjela sam taj čudni auto parkiran iza stana.
I nije odlazio.
Najedanput mi je netko pokucao na vrata.
Tata mi je usadio to da se čuvam neznanaca.
„Neka ti obvezno dokažu tko su.”
Odškrinula sam vrata i poduprla ih stopalom.
Mislila sam da ga mogu spriječiti da uđe.
Rekao je: „Moram vas ispitati.”
A ja ću: „Što se događa?”
Pitao me jesam li čula za BTK-a.
BTK DAVITELJ
Osoba koja ne može obuzdati poriv za ubijanjem.
Zajednica je u šoku zbog uhićenja takozvanog BTK ubojice.
BTK je kratica za „veži, muči i ubij”.
A onda je rekao: „Vaš tata je BTK.”
-Dennis Rader. -Dennis Rader.
Dennis L. Rader.
Rader (59) oženjen je i ima dvoje djece.
Bio je aktivni član Luteranske crkve, voditelj izviđača,
a u naselju Park Cityja bio je zadužen za poštivanje propisa.
Naizgled običan obiteljski čovjek koji je optužen
za barem deset ubojstava tijekom protekla tri desetljeća.
Policija u Wichiti kaže da je Dennis Rader godinama živio i ubijao
među prijateljima i susjedima.
Radio je sve što i svaki drugi tata.
Seksualni sadist.
Ubijanje ga je uzbuđivalo.
Zamislite da doznate da je vaš otac
jedan od najzlobnijih ljudi na Zemlji!
Ne znam tko mi je otac, što je skrivao. Iskorištavao je moju obitelj za skrivanje?
Cijelo nas je vrijeme iskorištavao?
Teško je znati tko sam ja ako je svaki trenutak mog života bio laž.
MOJ OTAC, BTK UBOJICA
Prije godinu dana zaklela bih se
da je moj otac ubio samo deset osoba.
FBI i detektivi od samog su mi početka govorili:
„Ma samo deset. Bilo ih je samo deset.”
JOŠ JEDAN POGLED NA UBOJICU
Imamo mogući preokret u slučaju ozloglašenog BTK ubojice.
Vlasti jutros kažu da je ozloglašeni BTK ubojica,
koji je tijekom 1970-ih terorizirao ljude u Kansasu,
možda povezan s još dva neriješena slučaja u drugim državama.
Pitala sam se što se događa.
Nisam se ni snašla,
a policija me pozvala na razgovor o tome.
Poznajem ga bolje nego itko drugi na svijetu.
Istražitelji su tu sa svojim saznanjima i dokazima,
ali samo ja mogu prokljuviti njegove šifre i njega samog.
Ako je moj otac počinio još ubojstava,
to je važno znati
jer daje odgovore obiteljima koje ih čekaju desetljećima.
Te obitelji zaslužuju odgovore, a istina je istina.
No protuargument je… I moj život nešto vrijedi
i do koje se razine ja tu žrtvujem?
Do koje ću se mjere ja podvrgnuti traumi kako bih pokušala pomoći?
Oca su mi uhitili 2005. Imala sam 26 godina.
Svi su htjeli intervju. Od Opre preko Larryja Kinga do Diane Sawyer.
Moja je obitelj odbila.
Sve smo odbili.
Živim naizgled tipičnim životom. Kuham, odgajam djecu,
kod kuće sam s njima, vodim žensku grupu u crkvi.
Čovjek bi rekao da sam sjajno.
No zapravo sam u sebi patila. Nitko nije znao jer sam to skrivala.
Deset sam godina kopnjela u sebi nakon što je uhićen.
Nisam mogla govoriti, mislila sam da ne smijem govoriti.
Na Srednjem zapadu vlada pravilo da se problemi ne iznose u javnost.
Držiš to u sebi i ponašaš se kao da je sve u redu.
Tako su me odgojili.
A onda, u rujnu 2014. pošla sam na spavanje
i Darian, moj tadašnji suprug,
rekao mi je: „Stephen King je bio u jutarnjoj emisiji.
Spominjao je tvoje roditelje
jer je napisao kratku priču i snimio film naziva Dobar brak.”
Da čujemo nešto više o Dennisu Raderu,
čovjeku iz stvarnog života koji je poslužio kao predložak.
Bio je prototip za tipa iz moje priče.
Ubio je desetero ljudi, među njima i dvoje djece.
Imao je dugovječan brak, dvoje svoje djece,
a nakon što je uhvaćen njegova je supruga rekla
da uopće nije znala.
Sjedim u krevetu, uzrujana sam, plačem, ustajem iz kreveta,
hodam amo-tamo, jako sam ljuta.
Čak sam se ljutila na muža i na Stephena Kinga,
priželjkivala sam da se to ne događa.
Dugo sam šutjela i toliko je toga moralo izaći na vidjelo.
BTK-OVA KĆI: S. KING ISKORIŠTAVA ŽRTVE
Moj prvi intervju trajao je 40 minuta i u njemu sam dušu istresla.
Govorila sam o sebi, o svom ocu,
o svojoj majci, o svom bračnom životu, kako mi je bilo posljednjih deset godina.
Do te večeri postala sam glavna vijest u zemlji,
a do sljedećeg dana i u svijetu.
Kerri, hvala na gostovanju u ovoj emisiji.
Hvala na pozivu.
Kad me agent FBI-a obavijestio, držala sam se za zid.
Izgubila sam sve dragocjeno.
Ubijalo me što to držim u sebi i ne govorim o tome.
Nisam mislila da je to neka velika stvar.
Nisam pazila što govorim.
Uzrujala sam mnoge tim riječima koje su samo navirale iz mene.
A mene je samo uzrujalo to
što je moje roditelje iskoristio za nadahnuće.
Uvijek ću voljeti svog tatu. Ipak mi je on tata.
Ali nisam se dublje bavila time
što je moj otac učinio kao BTK. Nisam ulazila u zločine.
Išla sam na terapiju i sve mi se zbrkalo.
Zar je moja obitelj bila paravan? Je li volio moju mamu?
Je li nas zaista volio ili nas je sve vrijeme iskorištavao?
Sve sam prikupila i istraživala vlastiti život,
kao i tatin život, da bih mogla razgovarati o tome.
Sve je to bila velika zbrka.
Tata je 1974. uništio četiri člana sedmeročlane obitelji.
Nekoliko mjeseci prije toga dobio je otkaz u Cessni.
A jako je volio taj posao.
Kad su ga otpustili u jesen 1973., pao je u depresiju.
Bio je mrzovoljan i dosađivao se.
Rekao je: „Dokolica je majka svih poroka.”
Počeo je razmišljati o lošim stvarima i kako ih sprovesti u djelo.
Godine 1974. bio sam voditelj policijskog odjela u Wichiti.
Načelnik nam je otišao u mirovinu i diljem zemlje tražio se novi.
Pomislio sam: „Kjarcu i sve, mislim da ću se prijaviti.
Neću dobiti posao, ali prijavit ću se.”
POLICAJAC IZ WICHITE POSTAJE NAČELNIK
Mislim da je bilo otprilike 110 kandidata.
Posao sam dobio ja.
Wichita je bila vrlo miran grad na Srednjem zapadu.
Ljudi su gledali svoje posle.
U tadašnje vrijeme…
NOVINAR
…niste zaključavali vrata ni auto. Bilo je to mirno i divno mjesto za život.
Kad sam tek postao načelnik,
bilo je nekih važnih slučajeva koji još nisu bili riješeni.
Naravno, kad sam postao načelnik,
nije mi palo na pamet da možda imamo serijskog ubojicu.
Tijela Josepha Otera, njegove supruge Julie, kćeri Josephine
i sina Josepha II. otkrivena su u njihovoj kući u istočnoj Wichiti.
Ja sam 1974. radio kao snimatelj na televiziji KAKE
i poslali su me u neku kuću.
Znali smo da se ondje dogodilo ubojstvo, ali nismo znali koliko je žrtava.
Primijetio sam da nitko ne govori.
Detektivi su šutjeli kao zaliveni.
Stariji sin, Charlie, vraćao se iz škole.
Ušao je i zatekao jeziv prizor.
Roditelji, brat i sestra bili su mu ubijeni.
Potpuno se slomio.
Pokušao ih je odvezati,
a onda je otrčao k susjedima po pomoć.
Traumatično za njega. Bilo bi za bilo koga.
Ovo je vrlo čudan slučaj za ovaj kraj.
Mislim da je najgori koji sam vidio tijekom 30 godina u Odjelu za ubojstva.
I nećemo odustati.
Bilo je to užasno, strašno ubojstvo.
Kako je itko mogao ubiti dijete?
Toga ovdje nije bilo.
POLICIJA NE RAZUMIJE MOTIV
U slučaj Otero uputili su me
zapovjednici Odjela za istrage.
Zbog prirode zločina
mislili su da je to nekakav zločin iz osvete
ili možda nešto povezano s drogom.
No drugi su istražitelji pak gledali seksualni aspekt tog zločina.
Upamtite da to nije slučaj jednog ili dva istražitelja.
Nekoliko njih istražuje u nekoliko različitih smjerova
kako bi to pokušali riješiti.
Depresivno je vidjeti koliko je Wichita zapuštena na nekim mjestima.
Oduvijek je bila zapuštena na nekim mjestima,
ali ovo je užasno depresivno.
Nije ugodno ići u Wichitu.
To kod mene itekako izaziva PTSP.
Nešto se pojavi kao okidač i…
Odmah uđem u svijet traume.
Zaboravila sam da sam hodala, vozila bicikl
i pješačila duž ovog jarka s tatom.
Tata me naučio kako voziti sporednim cestama umjesto autocestom.
Imao je više strpljenja, bio je smireniji i staloženiji od mame.
Mama bi pošizila.
S njim je bilo zabavno jer bi ti dopustio
da radiš što želiš, upadneš u nevolje, zaprljaš se. Nje ga bilo briga.
Kristova luteranska crkva na križanju 53. ulice i Hillsidea.
Mama i tata upoznali su se u crkvi u kolovozu 1970.
Za oboje je to bila ljubav na prvi pogled.
Vjenčali su se devet mjeseci poslije.
Najranija sjećanja su mi iz doba kad sam imala tri godine.
Živjeli smo u kući s tri spavaće sobe. Imali smo veliki vrt.
Tata nam je sagradio golemu kućicu na stupovima.
Kampirali smo u toj kućici na drvetu.
Pomagali smo oko dvorišta. Naučio me vrtlariti, saditi cvijeće.
Svake me subote vodio u željezariju
po materijal za kućicu na drvetu.
Tata me nikad nije tretirao kao djevojčicu.
Ponašao se kao da sam dečko i pustio me da radim isto što i on.
Čim sam prohodala, bila sam uz njega.
Kerri i ja smo iste dobi pa smo zajedno išle u školu.
Bila je iz istog kvarta.
Zajedno smo slavile Noć vještica, igrale nogomet…
Sve smo radile zajedno.
Bila je to vrlo mala zajednica, malo mjesto, pa su se svi poznavali.
Kad smo bili djeca, Raderi su bili kao i svaka druga obitelj.
On je radio sve ono što su i drugi očevi.
Zvali smo ga hvatač pasa iz Park Cityja.
Pratimo ih. Psi su pomalo teritorijalni, ali i ćudljivi.
Pokušavamo ih okupiti i okružiti najbolje što možemo.
Pomažu nam vlasnici ubijenih ovaca.
Nije samo hvatao pse.
Opominjao je ljude kad bi pustili da sve obraste u korov.
Kad bi netko dobio opomenu u Park Cityju, uvijek bismo se našalili:
„Dennis je opet izvadio ravnalo.”
Moj se otac naizgled doimao kao vrlo pristojan čovjek blage naravi.
Ali imao je svoje žute minute.
Nešto bi se dogodilo i postao bi druga osoba.
To je znalo biti opasno.
Kao dijete si znao:
„Bolje da cipele ne ostavljam vani. Vikat će na mene zbog cipela.”
Znao si da ne smiješ sjediti na tatinom stolcu.
On je prvi grabio za ručkom.
On je birao aktivnosti koje će se raditi, filmove, kamo će se ići…
Imao je kontrolu nad svime.
A sad kad sam shvatila tko je moj otac, što je skrivao…
LISTOPAD 1974.
Wichita Eagle bile su dnevne novine.
Imali smo oko 125 ljudi koji su radili u redakciji.
To uključuje i fotoreportere, novinare za sport, poslovni svijet, sve.
Gotovo sve.
Bilo je uzbudljivo.
POLICIJA TRAŽI OSUMNJIČENOG ZA UBOJSTVA
O slučaju Otero dugo se govorilo jer…
Nikad prije niste imali ubojstvo četvero ljudi, među kojima su i djeca.
MALO TRAGOVA
Moram naglasiti da se štošta o tome doznalo tek poslije.
Policija je rekla: „Ovo je okrutno. Evo što su učinili. Ovog su vezali.”
No toliko je toga bilo nepoznanica.
BIZARNA „LIKVIDACIJA”
Znali smo da je strašno, ali ne i koliko.
U istrazi je ponešto moralo ostati tajna.
Nismo htjeli da zajednica sazna neke detalje.
OSUMNJIČENA BRAĆA
U listopadu 1974. Odjel je uhitio braću Sebring.
Ti su tipovi bili pedofili.
Kad su došli, priznali su da su ubili obitelj Otero.
BRAĆA IMAJU SUMNJIVA SAZNANJA O UBOJSTVIMA…
Naravno, to je bila velika vijest.
I privukla je znatnu pozornost medija.
To je dovelo do pisma.
SLUČAJ OTERO
Wichita Eagle dobije to pismo.
Netko je istupio i rekao: „Hej. Ta trojica koju držite nisu počinitelji.
A to znam jer sam ja to učinio.”
SMEĐE HLAČE, OKER MAJICA
Detalji koji su ondje navedeni
jasno su upućivali na to
da je osoba koja je napisala pismo počinila taj zločin.
U to je vrijeme htio da se za njega zna.
SRETNO S LOVOM
U pismu je pisalo, citiram:
„Pišem ovo za dobrobit poreznih obveznika, a i da vama prištedim vrijeme.
Ta trojica koju držite u pritvoru
ništa ne znaju. Sve sam učinio sâm.”
UČINIO SAM TO SÂM
A onda počne govoriti o svakoj osobi koju je ubio.
„Vezivanje: ruke vezane uzicom za žaluzine.
Stopala, koljena i struk jednim komadom užeta za rublje.
Smrt: davljenje.”
Policajci su se sigurno naježili
jer imali su fotografije s mjesta zločina.
On to u detalje točno opisuje.
Dodao je P. S. na kraju pisma.
„Budući da seksualni zločinci ne mijenjaju ili ne mogu promijeniti način djelovanja,
neću ni ja svoj.
Moj će slogan biti:
veži, muči, ubij.
Skraćeno: BTK. Vidjet ćete da će to opet učiniti.
Naći ćete to na sljedećoj žrtvi.”
Imajte na umu da tu nemate posla s „normalnim” kriminalcem.
Ta je osoba perverzna, bolesna.
I vrlo vjerojatno, pod pretpostavkom da je još živa,
ta će osoba opet ubiti.
Imali smo profilere iz FBI-a koji su nam davali informacije.
Govorili su nam: „Ako ne ubija ovdje,
ubija nekog drugog… negdje drugdje.”
Upozorili smo druge odjele
i poslali smo detektive na nekoliko različitih mjesta
da vidimo imamo li ubojicu koji napada i negdje drugdje.
Nikad ništa nismo uspjeli povezati.
Zaključili smo da tu osobu ne možemo naći
jer je to netko među nama.
Morali smo se usredotočiti na nekog lokalnog
i identificirati ga.
LISTOPAD 1974.
OŽUJAK 1977.
Shirley Vian bila je samohrana majka.
Imala je troje djece.
Bila je kod kuće i nije se osjećala dobro.
Shirley je poslala svog šestogodišnjaka u trgovinu.
Na povratku ga je dočekao muškarac koji je nosio aktovku
i započeli su razgovor.
Zahvaljujući tom razgovoru, kakav god bio,
muškarac je dobio pristup u kuću.
Napadač to troje djece zaključava u kupaonicu.
Djeca su shvatila da radi nešto grozno njihovoj majci.
Zbog toga su pobjegla
kroz prozor kupaonice
da bi nekog dozvala i potražila pomoć.
Kad je napadač istrčao iz kuće,
djeca se vraćaju i, naravno, majku pronalaze mrtvu na krevetu.
Kad smo dobili taj slučaj, istražitelji su me obavijestili
da nakon pregleda mjesta zločina smatraju
da bi to moglo biti povezano sa slučajem Otero.
Polazili su od sličnosti koje su ondje zatekli.
Shirley Vian (26) nađena je s plastičnom vrećicom na glavi
i užetom omotanim oko vrata.
Njezina djeca bila su u kupaonici i policiji su rekla
da je napadač bio tamnokos, u kasnim tridesetima ili četrdesetima.
Tada je odlučeno da se neće povlačiti poveznica između slučajeva
dok se to ne bude moglo potvrditi.
OŽUJAK 1977.
PROSINAC 1977.
Zateći ćete ubijenu osobu… u južnom dijelu Ulice Pershing.
Nancy Fox.
Južni dio Ulice Pershing.
Tako je.
NAĐENA UBIJENA ŽENA
Nancy Jo Fox (25)
nađena je mrtva u svom stanu u Ulici Pershing.
Bila je vezana i zadavljena.
Ubojstvo je dojavio čovjek iz telefonske govornice.
Policija smatra da je to možda bio ubojica.
Ako prepoznajete taj glas, nazovite 268-4156.
U slučaju Nancy Fox prerezana je telefonska žica,
slično kao u slučaju Otero.
Na temelju dokaza koje smo imali, u tom nam je trenutku postalo jasno
da slučaj Otero, slučaj Shirley Vian
i slučaj Nancy Fox
imaju istog počinitelja.
I to je pokrenulo potragu
za serijskim ubojicom.
VELJAČA 1978.
Desetog veljače 1978.
nazvao me Larry Hatteberg i tražio da dođem
i pogledam pismo koje su primili na televiziji KAKE.
Recepcionarka koja je razvrstavala poštu
našla je to BTK-ovo pismo.
Donijela ga je u redakciju i dala ga meni.
Otvorio sam ga, pogledao
i pomislio sam: „O, Bože. Evo ga.”
Obratili smo se načelniku policije.
Rekli smo: „Dobili smo pismo.
Evo pisma.
Zauzvrat bismo željeli da gostujete večeras u našim vijestima.”
Mislio sam da će odbiti.
Pozvao je glavnog detektiva.
Razgovarali su 20-ak minuta.
Onda su izašli i rekao je:
„Dobro, gostovat ću u vašim vijestima.”
S nama je načelnik policije Richard LaMunyon.
Imam nekoliko pitanja za vas.
Kako možete biti sigurni da je pismo autentično?
Nema sumnje. Jedina osoba
koja bi raspolagala informacijama uključenima u pismo
morao bi biti sam ubojica.
BTK je današnje pismo započeo pitanjem:
„Koliko ih moram ubiti da bih dospio u novine ili dobio nacionalnu pozornost?”
BTK tvrdi da je zadavio ukupno sedam žena.
Dao je popis svojih žrtava, počevši od broja pet,
gdje je napisao: „Vi pogađate motiv i žrtvu.”
Bio je to prvi put da je netko izvan policije
dobio informaciju da postoji veza
između ubojstva obitelji Otero, ubojstava Vianove i Foxove
te sedmog ubojstva koje još nije identificirano.
Imamo obvezu prema zajednici da otkrijemo tko je ta nova žrtva.
Ako uspijemo održati komunikaciju s njim,
možda ćemo dobiti priliku da prikupimo
dovoljno dokaza za neke odgovore i da saznamo tko je ta osoba.
Smatram da je Richard LaMunyon najbolji načelnik kojeg je Wichita imala.
LaMunyon je bio jedan od onih policijskih načelnika
koji kad je tražio zločinca, nije posustajao.
Bio je poput psa. Držao je informacije u zubima
i nije dopuštao da ga itko omete u njegovu zadatku.
Načelnik Richard LaMunyon sastao se s detektivima koji rade na slučaju.
Policija priznaje da moraju provjeriti dojave,
ali zasad nema velikog pomaka.
Večeras će LaMunyon sa stručnjacima proučiti sve dostupne dokaze u istrazi.
BTK je u pismu spomenuo da je ubio sedmero ljudi,
ali jednu žrtvu nije imenovao.
Mnogo je neriješenih ubojstava tijekom godina
i policija nije sigurna tko je sedma BTK-ova žrtva.
Nekoliko izvora u Odjelu smatra da je to bila Kathryn Bright.
U travnju 1974.
čovjek po imenu Kevin Bright
dobio je metak u glavu i istrčao na ulicu
vičući da je u kući muškarac
koji je pucao u njega, da je unutra njegova sestra Kathryn
i da ih je taj čovjek došao opljačkati.
Brat Kathryn Bright, Kevin, bio je svjedok dijela ubojstva
i policiji je donekle mogao reći što se dogodilo.
Kathryn Bright smo našli izbodenu u njezinoj kući.
Kathryn je bila studentica na Državnom sveučilištu Wichita.
Inače se kući vraćala sama.
Ovom prilikom vratila se s bratom Kevinom,
usred bijela dana.
Napadač je bio u kući i već ju je čekao.
Prema onome što nam je Kevin rekao,
kad su ušli u kuću,
čovjek koji je bio unutra uperio je pištolj u Kevina
i naredio mu da veže svoju sestru Kathryn.
Učinio je to,
a onda je taj čovjek Kevina odveo u drugu sobu.
Pokušao je omotati najlon oko Kevinova vrata.
Tada je došlo do tučnjave i Kevin je ranjen.
Pao je i pretvarao se da je mrtav.
POČEO SAM SE OPIRATI; PUCAO JE U MENE
Kevina su odveli u bolnicu s ranama na glavi.
Surađivali smo s njim kako bismo identificirali napadača.
CRTEŽ OSUMNJIČENOG
Kevinov je opis bio prilično općenit.
Bijelac, možda oko 30 godina,
prosječnog izgleda, 80-ak kilograma…
U biti nam nije mogao pomoći.
NASMRT IZBODENA; RANIO GA ULJEZ
Upamtite da tek kad je BTK rekao: „Da, sve je to moje djelo”,
upeterostručilo se inzistiranje da se nešto poduzme u vezi s time.
Spoznaja da je on još na slobodi,
da je još aktivan i da možda živi u susjedstvu…
Na kraju je i bilo tako.
Čovječe, ova je ulica oronula.
Tu mi je živjela najbolja frendica.
Tu sam čuvala djecu.
Moja je siterica živjela preko puta. Stigli smo.
Ovdje sam odrasla.
Kuću su srušili
da ljudi ne bi mogli uzimati dijelove nje i to prodavati eBayu.
Štošta se dogodilo nakon što sam progovorila u medijima.
Wichita kao da je postala neprijateljski teritorij.
U svoje dvorište prvi sam se put vratila 2015.
Ondje prije toga nisam bila deset godina.
S jedne strane, imam milijun uspomena
o tome što sam radila na kojem stablu.
Ovdje smo tata i ja stalno vrtlarili.
Imao je sve vrste povrća. Ovdje je bio cvjetnjak.
Sve je ovo bio vrt.
Ovuda je prolazio puteljak.
Ovdje je bila staza.
Tata je ovdje uzgajao grožđe, što je bila ludost.
Bilo je odvratno i kiselo.
Gotovo da se vidi… Mislim da tu još ima loze.
Grožđe mu je bila jedna od luđih ideja.
Ona fotografira?
-Možete mi reći fotografira li? -Ne fotografira.
Jako je teško biti ondje
jer mi naviru uspomene.
Iako je u mom dvorištu sve bilo dobro,
pokraj je kuća u kojoj nije uvijek sve bilo dobro.
Na mjestu si gdje je bio tata.
Čak i danas mogu u detalje govoriti o onome što je moj otac učinio.
Znamo što je moj otac učinio.
Ali i dalje nije lako povjerovati u sve to.
Pomislim: „Moj je tata BTK.”
Što?!
Kao da mi to i dalje ne sjeda.
To je još jedan problem. Ljudi često reagiraju: „Čekaj.
Zašto u jednom času kaže
da je ona žrtva, zašto plače, zašto je uzrujana?
A onda govori o tome kako je život sjajan.” A ja si mislim…
Jer je moj život bio takav.
Uglavnom je bio dobar,
s tim ponekim lošim trenucima.
Jednostavno nismo znali
da se ispod tih trenutaka skriva cijeli ledeni brijeg lošega.
Ako pogledate, posjed je napušten. „Što se dogodilo mojoj obitelji?”
Ograda je trula i porušena.
Ne znam ni zašto je još tu.
Sve je u raspadu i odvratno.
Naša se obitelj raspala.
Trebalo je mnogo vremena,
ali uništila nas je trauma zbog mog oca.
I evo nas sad.
Nemate nimalo poštovanja za tuđu privatnost.
Ona više ne živi ovdje.
Ne mora ovo proživljavati iz dana u dan.
Razumijete li to?
Kerri Rawson dobila je život kakav nije tražila.
Kamo god pođe, kad ljudi shvate da je BTK bio njezin otac,
odmah postane BTK-ova kći.
Kako s time živjeti?
Skrivam sve o svom ocu, svom životu, zlostavljanju, traumi
zbog toga što se dio javnosti užasno odnosi prema tebi
ako si dijete serijskog ubojice.
„Što si skrivala? Što nisi znala?
Zašto ga nisi svima razotkrila?”
Zapravo sam čekala da netko naiđe i da mi priliku da pomognem, progovorim.
Okrug Osage želi se posavjetovati sa mnom o ovoj istrazi.
Nisam ja ovo izabrala.
Takva mi je sudbina. To je moj život.
I moraš odlučiti kako ćeš se s time nositi.
Jesi li spremna za sve ovo?
Uvijek. Nikad.
Kod nekih od ovih odgovora pomoći će nam
što smo tebe opet doveli ovamo da vidimo čega se sjećaš.
To nam pomaže da shvatimo
i razjasnimo gdje je tvoj tata možda bio,
a gdje zapravo nije bio aktivan, prema onome što ti znaš.
U javnosti, od '74. do '79.,
bilo je tih poruka koje je BTK u Wichiti ostavljao
novinama, policiji, TV postajama.
Čudna pisma, pjesme…
Netko tvrdi da je ubio sedmero ljudi.
Sve se to događalo prije mog rođenja ili kad sam bila jako mala.
Posljednje pismo poslano je '79.
Poslije sam saznala da je to bilo na moj prvi rođendan.
Tata mi je priredio proslavu prvog rođendana,
a onda je izašao u traper jakni i poslao poruku.
SAVRŠEN PLAN…
Nakon toga se BTK dugo nije javljao.
UNUTARNJI STRAH I ZANOS
MOJE UŽIVANJE U VEZANJU
Poslije je rekao da je manje ubijao kad je dobio djecu.
Bio je zauzet odgojem djece. Mislim da je najviše posla imao sa mnom.
Imam ovdje fotografije iz raznih godina.
Obožavala sam s tatom ići u Grand Canyon.
G. 1986. otišli smo samo do ruba,
a 1995. ondje smo proveli tjedan dana.
Padao je snijeg i bilo je hladno.
Spavala sam u šatoru pokraj tate jer mi je bilo hladno. Ugrijao me.
Išli smo na divne obiteljske odmore.
Kampirali smo i pješačili. Puno smo pecali i kampirali u Kansasu.
Planinarili smo u Coloradu, oko Duranga. Gore je rezervat.
Išli bismo na izlete i lovili bismo pastrve.
Putovali smo u Yellowstone,
u planinski lanac Teton i na druga mjesta.
Kad gledate ove fotografije,
vidite normalnu obitelj, zar ne?
NACIONALNI PARK
Moj je otac jednostavno ostao neprimjetan.
Nisu ga našli 31 godinu jer im je bio doslovno pred nosom.
Nisu tražili nekog poput mog oca,
prosječnog čovjeka koji ima obitelj.
Obitelj Otero ubijena je 1974.
Dogodilo se ubojstvo obitelji Otero pa još jedno i još jedno,
zatim neka druga ubojstva… To se samo gomilalo.
A onda… ništa.
15. SIJEČNJA 2004.
Na današnji dan prije 30 godina, Charlie Otero (15) vraća se iz škole
i zatiče svoju ubijenu obitelj. Tako počinje najzloglasniji
neriješeni pohod serijskog ubojice u povijesti Wichite.
Objavljen je članak povodom 30. obljetnice.
Prije 30 godina ubijena je obitelj Otero pa je uslijedilo još ubojstava.
Ali BTK nam se otada nije javio.
KRONIKA UBOJICE
Nitko nije znao što mu se dogodilo. Bilo je raznih teorija o tome.
A) Bio je u zatvoru zbog drugog zločina.
B) Umro je.
Ili je napustio zemlju ili to područje i nestao bez traga.
Kad sam 1984. počela raditi kao TV voditeljica u Wichiti,
o njemu su ovako govorili: „Usput, postoji taj takozvani BTK.
Ubijao je 70-ih, ali sad je sve u redu.
Ili je mrtav ili je u zatvoru.”
To je bila legenda.
NERIJEŠENA UBOJSTVA
Nitko nije razmišljao o BTK-u, nitko ga nije spominjao.
I zato se opet pojavio.
Udarna vijest! Kanal KAKE, Na vašoj strani.
Dobra večer. Serijski ubojica koji je dugo terorizirao Wichitu
večeras izaziva nove strahove.
Policija kaže kako se čini da se BTK vratio u Wichitu.
Način na koji se ponovno pojavio
bio je nevjerojatno šokantan.
Novinarima u Wichiti poslao je
vozačku dozvolu ubijene žene.
Nitko nije ni znao da je on povezan s tim ubojstvom.
OŽUJAK 2004.
Pismo koje je primila postaja KAKE TV predano nam je prošle srijede.
Istražujemo mogućnost da je pismo doista poslao BTK
i pismo smo predali Saveznom istražnom uredu.
Nakon što je BTK poslao to pismo, šef mi je rekao:
„Hej, pozvali su nas da se uključimo. Želiš li ići?”
Odgovorio sam: „Svakako.”
NAĐENA ZADAVLJENA ŽENA
BTK u pismu tvrdi da mu je Vicki Wegerle bila osma žrtva.
Pronađena je zadavljena u svojoj kući u rujnu 1986.,
godinama nakon što se BTK posljednji put oglasio.
PISMO SERIJSKOG UBOJICE
S pismom su stigle i fotografije snimljene na mjestu zločina.
Bilo je to mjesto zločina žrtve po imenu Vicki Wegerle.
Ubijena je u svojoj kući.
Kod tog je ubojstva važno spomenuti da kad je stigla ekipa hitne pomoći,
kola hitne su je odvezla odande kako bi joj pokušali spasiti život
prije dolaska policijskih detektiva i prije fotografija s mjesta zločina.
Nije bilo policijskih fotografija tog mjesta zločina.
Ali te fotografije koje nam je BTK poslao
jasno prikazuju tu žrtvu
u njezinoj kući, praktički mrtvu.
I tako smo znali da tko god to bio, ubojica je.
To je zbilja bio BTK.
BTK SE VRATIO NAKON 25 GODINA
Možete li zamisliti
koliko ga je usrećio ovaj naslov?
BTK SE VRATIO NAKON 25 GODINA
To mu je i bio cilj, da dobije publicitet.
Dobio ga je.
MLADE ŽENE IZ NOVE ERE SAD STRAHUJU OD BTK-A
Bili smo u šoku
kao i svaki drugi čovjek.
Svi u medijima,
a do određene mjere i policija, bili su u nevjerici.
Kao i svi u Wichiti, zaposlenici KAKE-a su se nadali
da je BTK stara priča, stari slučaj.
No sad kad policija kaže da se BTK vratio, vraćaju se i stari strahovi.
Steven Relford imao je pet godina kad mu je BTK ubio majku,
ali možda je još gore to što su on, brat i sestra sve čuli.
Još mi se to mota po glavi.
-Doista? -Da, gospođo.
Što vam se mota po glavi?
Ja sam otvorio vrata nekom *****.
Pustio sam ga unutra.
To se ne zaboravlja.
Jedno od najšokantnijih otkrića u mojoj karijeri.
A najgore je bilo…
Što će sljedeće učiniti da dobije publicitet?
Čim se to pojavilo u medijima, telefon je počeo zvoniti kao lud,
stizali su mailovi.
Stizali su tragovi.
Ljudi su javljali za koga misle da bi mogao biti BTK.
Bilo je svakojakih dojava.
A ne možeš sve to istražiti.
Ne možeš provjeriti baš svaku dojavu.
Ali koju od njih nećete obraditi? Hoće li to biti ona ključna?
Jako je teško.
Reći ću vam što imamo.
Dobili smo vrlo sumnjivo pismo koje nam je poslao Thomas B. King.
Nakon što se opet pojavio, drugu poruku poslao je KAKE TV-u.
Da, ovdje g. Glen Horn.
Bila je to Priča o BTK-u,
knjiga koju je on htio napisati o sebi.
„Prvo poglavlje, drugo poglavlje, treće poglavlje, četvrto poglavlje.”
„Priča o BTK-u. Serijski ubojica je rođen. Zora. Fetiš. Svijet mašte.
Potraga počinje. Lov. Projekti. Lažni identitet. Žrtve. Uspomene.
Posljednji čin. Sumrak. Hoće li ih biti još?”
Trinaesto poglavlje.
„Hoće li ih biti još?”
Nitko nije znao je li toliko žarko želio publicitet
da bi za njega opet ubio.
FBI-ev Odjel za bihevioralne znanosti
odmah nam je na početku savjetovao:
„Najveće šanse da uhvatite BTK-a imate ako nastavi komunicirati s vama.
Neka se osjeća ugodno
u komunikaciji s vama.”
Nakon toga smo poruke primali svaki mjesec ili svakih šest tjedana.
Samo prošli tjedan, lokalna TV postaja primila je tri paketa s nakitom,
možda žrtvinim.
Dostavio ga je kurir.
Otvorio je omotnicu u kojoj su bile slike
i pismo BTK-a.
Čini se da ih je sad izazivao da ga nađu,
zadirkujući ih zagonetnim tragovima koji su možda istiniti, možda i ne.
POMOZIMO MEDIJIMA
Znali smo da nas gleda jer bi napisao nešto
što bi upućivalo na to da nas gleda svake večeri.
Tijekom vijesti u deset spomenula sam
da smo Jeff i ja prehlađeni.
Nešto smo pokupili.
Dva dana poslije dobili smo pismo
i pisalo je: „Nadam se da su Susan i Jeff prizdravili.”
ŽAO MI JE ZBOG PREHLADE
Još i danas
isti…
osjećaj straha preplavi moje tijelo
kad govorim o tome.
Ovo je jedan od najtežih slučajeva na kojemu sam ikada radio.
Bilo bi zanimljivo razgovarati s osobom koja to čini.
SVIBANJ 2004.
SIJEČANJ 2005.
Ovo je razglednica, a ne pismo.
Piše…
„Između sjeverne 69. ulice i sjeverne 77. ulice na Seneci.
Sadržaj: kutija kukuruznih pahuljica.
Projekt Mala Meksikanka i lutka.
Javite mi nekako jeste li vi ili policija ovo primili.”
U ovoj poruci
policiji daje još jedan trag.
Na uglu je kutija kukuruznih pahuljica.
Onamo smo odmah poslali novinara i snimatelja.
Bilo je to na seoskoj cesti ispod znaka stop.
Svašta smo snimili.
Ubrzo stižu poručnik Ken Landwehr i detektivka Kelly Otis,
a istražitelji provode sate na licu mjesta.
Policija je molila da ne otkrijemo lokaciju
dok oni ne obave istragu.
Policija je došla po kutiju pahuljica.
Oni su je otvorili.
Unutra je bila barbika
s omčom oko vrata.
U poruci koja je bila u kutiji pahuljica
izrazio je želju da s nama komunicira putem disketa.
Bio je zabrinut da bismo mu mogli ući u trag.
Pitao je: „Hoće li me to identificirati?”
A onda je rekao nešto vrlo zanimljivo. Rekao je da budemo iskreni.
BUDITE ISKRENI.
Nakon toga nas je uputio da mu odgovorimo u novinama
i kažemo: „Rexe, sve će biti u redu.”
Kenny Landwehr objavio je oglas, baš kao što je BTK tražio.
I on nam je nakon toga poslao disketu.
Metapodaci su otkrili da je rabljena u javnoj knjižnici Park Cityja
i u Kristovoj luteranskoj crkvi. Kao i korisničko ime.
Ime je bilo jednostavno „Dennis”.
U roku od nekoliko minuta, provjera dviju navedenih organizacija
pokazala je da je osoba po imenu Dennis Rader
predsjednik kongregacije Kristove luteranske crkve.
Informatičari policije u Wichiti bili su oduševljeni.
I na kraju su došli do adrese u Park Cityju, blizu Wichite.
Bio sam spreman. „To je to. Idemo po njega.”
Ali Kenny Landwehr je rekao: „Moramo biti sigurni da je ovo BTK.
Trebamo njegov DNK.”
Primijetio sam da mu je kći pohađala Državno sveučilište Kansas.
Budući da sam i ja ondje studirao, znao sam
da ako kao student imaš bilo kakav zdravstveni problem,
posjetit ćeš studentsku polikliniku.
Rekao sam da ću svratiti onamo i vidjeti imaju li što.
U kartonu je stajalo da je kao studentica bila na Papa testu.
Predali su mi uzorak.
Poslao sam ga na DNK analizu.
Naposljetku je stigao telefonski poziv.
„To je potomak vašeg BTK-a.”
Najprije sam nazvao Kennyja Landwehra.
„Kenny, to je on.”
„U redu, vidimo se odmah ujutro.”
25. VELJAČE 2005.
Tog jutra redakcija je opazila povećanu komunikaciju
putem policijskog radija. Naši su nadređeni rekli:
„Nešto se događa u Park Cityju.
Ne znamo što, ali netko mora onamo.”
Taksi 6, ovdje šah-mat 1-6, prijam.
Znali smo da Dennis Rader radi za grad Park City
i da svaki dan odlazi kući na ručak.
Zato smo se pozicionirali na cesti blizu njegove kuće
i čekali da se proveze.
Kad je prošao pokraj nas, policijski auto ubacio se iza njega,
upalio rotirke i natjerao ga da stane.
U glavi mi je bilo: „Shvatit će da je ovo kraj.
I mislim da će pokušati otići s praskom.”
A to nisam želio.
Zaustavio sam se pokraj policijskog auta,
došao sam do kamioneta Dennisa Radera baš u trenutku kad je otvarao vrata
i počeo izlaziti.
Samo sam ga zgrabio i…
Samo sam ga okrenuo i srušio ravno na beton.
Tada mi se pridružilo još nekoliko pripadnika specijalnog tima.
Stavimo mu lisičine, podignemo ga.
Ja stojim ondje, i dalje ga držim,
a on se okrene prema meni, pogleda me i kaže:
„Biste li rekli mojoj ženi da neću doći na ručak?
Znate već gdje živim.”
Otac mi je uhićen 2005. Imala sam 26 godina.
Mužu i meni cijeli se svijet okrenuo naglavce.
Bili smo u braku 18 mjeseci. Još djeca. Živjeli smo u Michiganu, sami.
Imali smo jedan razgovor s FBI-em tog prvog vikenda,
a onda je bilo: „Vidimo se. Snađite se sami.”
Bila sam jako ljuta. Bila sam ljuta zbog DNK-a.
To je bilo narušavanje privatnosti. Bilo mi je neugodno zbog Papa testa.
Već sam bila ljuta na policiju. Bila sam ljuta na FBI.
Bila sam ljuta na sve redom.
Naši su životi nestali.
Sve se preokrenulo. Bila sam ljuta na sve.
Nakon uhićenja dobio sam zadatak da izvršim pretres kuće
u kojoj je Dennis Rader živio sa suprugom.
Kad sam ušao, prvo su me dočekale
fotografije na zidu iznad kauča.
Prikazivale su njega i obitelj na priredbama Sveučilišta Kansas.
Svečanosti, nogometne utakmice, sve i svašta.
To me baš zateklo.
Stvari koje smo našli u kući
samo su potaknule još pitanja u mojoj glavi.
Na primjer, kad uđete na glavna vrata,
tu je ormar za kapute.
Ali na polici, odmah iznad kaputa, bio je pribor za ubijanje.
Mala torba u kojoj je bila užad s već vezanim čvorovima, marama.
Bile su tu i lisičine, automatski pištolj kalibra .32.
I u šupi straga bile su neke zanimljive stvari.
Neki trofeji, nakit. Stvari koje su dodirnule njihovu kožu.
Odjeća, posebice donje rublje.
Sve je zadržao.
Stvari koje su očito mogle biti iskorištene
i koje su možda iskorištene za mučenje nekih žrtava.
Kao istražitelja me to jako uznemirilo.
Pomislio sam: „Ovo nam zbilja pruža uvid u njegov um.”
Stotine ljudi pohitale su ovamo samo da vide što se događa.
Park City, mala zajednica gdje se svi poznaju,
ili su barem tako mislili.
Razgovarao sam s njegovom ženom. Sve je poricala.
Rekla je: „Ne.”
Bila je vrlo draga, srdačna. Nije se derala.
Rekla je: „Ne. Imate pogrešnu osobu.”
Dok smo razgovarali s njom, nazvala je Kerri.
Do mame smo uspjeli doći tek poslije tijekom dana.
Bila je u rasulu. Bila je poput mene.
Ona i ja to nismo mogle povezati.
Rekla je Kerri: „Poznaješ svog oca.
Znaš da ovo nije istina. Ovo je užasna pogreška.
To je… On nije ubojica.
Ovo nije on.”
Mislila sam da neću preživjeti tu noć.
Dvoje ste ljudi
koji žive zajedno, razgovaraju,
imaju mnogo toga zajedničkog.
Mislim li da je išta znala?
Ne.
Istini je vjerojatno bila najbliže
kad…
Sjedili su i gledali televiziju.
Na nekom od kanala
čitali su jednu od poruka.
Nakon što su vijesti završile,
rekla je: „Taj BTK
piše baš kao i ti.”
A on…
Nije ništa rekao,
ali stekao sam dojam duboko u sebi
da je nastavila ispitivati,
riješio bi je se.
JUTARNJA EMISIJA
POLICIJA WICHITE
Dennise, imam pitanje za vas.
Što mislite, zašto razgovaramo s vama?
Pa, ne znam.
Osumnjičen sam pa ste valjda nešto otkrili.
Ne zanima vas što je to?
Da, zanima me.
Želite li da vam kažemo?
Prvi razgovor imao je s Kennyjem Landwehrom
i biheviorističkim stručnjakom iz FBI-a.
Kenny je praktički iznio
sve čvrste dokaze koje imamo protiv njega.
-Znate li što je ovo? -Disketa.
Da.
Jako puno novca uložilo se u rad informatičkih forenzičara,
a razlog je dječja pornografija.
-Molim? -Dječja pornografija.
FBI i lokalna tijela
izvještili su se
u pregledavanju tuđih diskova
i u tome kako ući u trag tim ljudima.
-Zanimljivo. -Pa ako dobijemo…
Ako dobijemo nešto ovakvo, možemo ući u podatke
i otkriti da je stiglo iz Kristove luteranske crkve.
Onda možemo otići na neka od tih računala i saznati
da je osoba koja se ulogirala bio Dennis.
Kad je na red došao DNK, znao je da je to kraj.
Kenny Landwehr mu je rekao:
„Vaš smo DNK dobili preko vaše kćeri.”
Vaša su djeca imala medicinske preglede.
Mogu uzeti te uzorke i testirati ih.
Znam da je BTK otac vaše djece.
Tako sam došao do vas.
Mislim da su mu tad potonule sve lađe. Bilo je očito.
Rekao je: „Dennise, kažite nam tko ste vi.”
Zašto to samo ne kažete?
Valjda znate…
-Što još? -Recite tko ste.
-BTK. -Vi ste BTK.
Čim je to priznao policiji,
potpuno se otvorio i govorio je o svakom zločinu.
Dva zločina
prije toga nismo ni povezali s njim.
To je bio projekt „Dogside”.
To je kodno ime za nju.
Navečer sam imao slobodnog vremena.
Ubio sam je u petak navečer.
Devetnaestog siječnja 1991. Dolores D. Davis oteta je iz svog doma.
Tijelo je nađeno 13 dana poslije
ispod mosta u sjevernom okrugu Sedgwick.
Krenuo sam je vezati
i mislim da je tad shvatila da joj se loše piše.
Rekla je: „Nemoj me ubiti.”
Navukao sam joj najlonke preko glave i zadavio je.
Odvezao sam je gore i ostavio
ispod mosta.
Siječanj 1991.
Mama mi je jako bolesna i leži u bolnici
deset ili 12 dana s upalom pluća.
A tata je pod stresom jer je ostao bez posla.
Nemamo novca. Pokušava nam kuhati.
Nije znao kuhati. Jaja su bila čudna.
Nedugo nakon toga ubio je gđu Davis.
Njezino je tijelo stavio u prtljažnik karavana.
A onda mi je dao taj karavan da ga vozim u srednjoj školi.
MATURANTICA '96.
Jednostavno… Ne, to nije u redu.
Kad se sjetim da je gđa Davis bila u tom autu.
Dodijeljena mi je istraga o Marine Hedge.
I…
Zanimalo bi me kako vas je privukla?
Kao što sam objasnio kolegama,
uvijek sam ih imao hrpu.
Zovem ih projekti. Ona je bila projekt Cvijet.
Ne, Keks. Projekt Keks.
Kad sam imala šest godina, sjećam se da je nestala naša susjeda gđa Hedge.
Tijelo su našli dva tjedna poslije. Bila je zadavljena.
To sam učinio
na izletu izviđača.
Dobar paravan za tipa poput mene.
Odeš na kampiranje i šmugneš.
Parkirao sam auto kod kuglane.
Uzeo sam torbu za kuglanje i kupio pivo.
Prerezao sam telefonske linije, ovo jako tiho otvorio
i ušuljao se ovamo.
Tatin pribor za ubojstvo gđe Hedge bio je
u torbi za kuglanje, kestenjastoj s bijelom prugom.
Tata nije kuglao. Bili smo samo nekoliko puta.
Zašto ga moja mama nije pitala:
„Hej, zašto najedanput imaš torbu za kuglanje?”
Suludo je to da nakon što je gđu Hedge ubio u krevetu,
iznio ju je u deki,
stavio je u prtljažnik njezina auta
i odvezao ju je u našu Luteransku crkvu.
Zatim ju je svukao, odjenuo joj drugu odjeću
i fotografirao je dok je vezao njezino mrtvo tijelo.
Unaprijed ste odlučili da ćete je odvesti u crkvu.
Bila živa ili mrtva, išla je u tu crkvu.
U planu sam imao urediti BTK-ovu jazbinu,
dom, sobu za mučenje.
O tome sam bio maštao.
Kad sam bila mala, jedne sam nedjelje bila u Kristovoj luteranskoj crkvi.
Penjala sam se na te visoke, uske borove
na koje sam se uvijek penjala.
Kad su našli gđu Hedge nekoliko tjedana poslije,
pokraj njezina trupla su našli neke dugačke borove iglice.
Nisu znali odakle su jer borovi su prilično rijetki u Kansasu.
Ako ovdje želite bor, morate ga posaditi.
Te borove iglice potjecale su s tih borova na koje sam se penjala.
Bilo mi je jasno da se silno ponosio tim ubojstvima.
Bilo mu je žao…
Naglas nam je rekao da mu je žao što ih nije bilo više.
Rekao nam je: „Da sam vuk samotnjak,
bez društvenih obveza, bez obitelji, crkve, posla…
Da ne moram sve to raditi,
bilo bi mnogo više ubojstava.”
POVRATAK BTK-A CENTAR WICHITE
Pristižu svi nacionalni mediji.
Tu su Good Morning America, CNN, Dateline, Primetime Live.
Svi će oni tijekom dana doći u Wichitu
jer ovo je priča nacionalnih razmjera.
Naravno, svi to prate uživo, a načelnik policije Wichite kaže…
Ukratko, BTK je uhićen.
Gomila je klicala.
Na konferenciji za novinare bila je gomila.
Nacionalni su mediji pitali: „Komu ovi ljudi kliču?”
Ali nisu shvaćali kakvo smo olakšanje osjećali
jer je on napokon uhvaćen.
Grad Wichita, njegova policija i žrtve
lakše dišu nakon što su vlasti uhitile 59-godišnjeg Dennisa Radera.
Nevjerojatno, ali dobro je.
OTAC NANCY FOX
Napokon će nam biti lakše.
Sve će izaći na vidjelo i on će dobiti zasluženu kaznu.
Bio je to timski rad.
Kako komentirate to da je sve ove godine živio ovdje?
Živio, disao, radio.
Lukav je to, ali i glup gad.
U redu je.
Onog jutra kad je bila konferencija nazvao me brat.
Rekao je: „Kažu da je to hvatač pasa iz Park Cityja.”
Sjećam se da sam reagirala: „Što?!”
Hvatač pasa iz Park Cityja? Samo je jedan hvatač pasa u Park Cityju.
To je Kerrin tata.
Moj je tata rekao: „Nema šanse da je to bio Dennis.”
Nisam se odvajala od televizora.
Susjedi mi govore o ljudima koji žive u kući u koju je došla policija.
Ovo je strašno. Nazvali su me roditelji. Moj je tata plakao.
Sama pomisao… Samohrana sam majka s dvoje djece u ovoj kući,
a taj je čovjek više puta dolazio.
Šokiralo me da bi to mogao biti itko iz ove kongregacije ili itko kog poznajem.
Otkako poznajem Dennisa, nije bilo ničega u našim razgovorima
što bi uopće potaknulo ovakve optužbe.
Bio je sjajan vođa izviđača.
S godinama su mu djeca narasla i odselila se pa je postao malo čudan.
Wichitu je najviše šokiralo to što je on običan tip.
Bio je zaposlen, išao je na posao svaki dan.
Imao je obitelj, ženu, dvoje djece.
I serijski je ubojica?!
Svi su htjeli intervju s Paulom, Kerri ili njezinim bratom.
Svi su to htjeli.
Naravno, govore: „Kako niste znali? Kako oni nisu znali?”
I sjećam se da sam ih zdušno branila.
Tvrdila sam da nisu znali.
Nitko od nas nije znao.
Nije zavarao samo svoju obitelj.
Zavarao je crkvu.
Zavarao je cijeli grad.
Doslovno je sve zavarao.
ISUS VOLI WICHITU
Tog prvog vikenda nakon što je moj otac uhićen,
moja mama uopće nije bila dobro.
Bila je u šoku. Kao i ja.
Moji djed i baka bili su ondje.
Moji su rođaci bili ondje.
Teta je na brzinu otišla po KFC
sa svim prilozima.
Svi smo samo sjedili i jeli.
Osjećala sam se kao da sam na pogrebu.
Samo sjedite i jedete.
Čak se i u tom trenutku pomalo smijete
ili istodobno plačete.
Dijelite priče.
Mama je vrlo brzo rekla:
„Osjećam se kao da ti je otac umro i da smo se ovdje okupili
nakon njegova pogreba.”
Rekla sam: „Da. Znam, mama.”
Mama je prve noći plakala i htjela je da spavam s njom u krevetu.
Nisam to mogla podnijeti. Bilo mi je previše.
Još sam se tresla i bila posve slomljena.
Jednostavno… Bilo je previše. Nisam mogla. I…
Doslovno sam morala ostaviti mamu samu.
Samo… Bilo je previše. Jednostavno nisam mogla.
U ovom trenutku nemam nikakav odnos s majkom.
Otuđile smo se.
Bile smo dobre dok sam odrastala,
i… dobre nakon uhićenja.
Držala sam se pravila.
Ne govoriš o tome. Sabereš se i ideš na posao.
Ne govoriš ljudima.
Ja sam jedina izašla u javnost.
Ne znam. To užasno frustrira
jer tata je još živ. I dalje mi je otac.
Moja se mama može rastati od njega.
Može ga izbaciti iz života. Ima tu moć da se odvoji i nastavi.
Ja i moj brat to nemamo.
Uvijek mi je tata, zar ne? Izgledam kao on.
Ja o tati nikad nisam razmišljala kao da je mrtav.
Pastor je već na početku rekao da misli da će pomoći
ako budemo pisali tati i rekli mu što nam je duši.
Pisma ocu počela sam pisati u ožujku 2005.
„Tata, zdravo. Fizički sam dobro. Na sigurnom sam kod kuće u Michiganu.
Mediji su javljali da sam te ja prijavila. To nije istina.
Kao i svi ostali, ništa nisam znala dok mi FBI nije pokucao na vrata.
Pokušala sam im reći koliko si dobar čovjek,
koliko si divan tata,
da su grdno pogriješili i uhitili pogrešnog tipa.
Pokušala sam. Svi smo, ali nisu slušali.
Ne znamo tko je taj drugi čovjek,
ali svim srcem volimo muža i oca i čovjeka kojeg poznajemo.
Nešto ti se dogodilo kad si bio mali?
Želiš li razgovarati o tome?
Jako mi je žao ako ti se nešto doista dogodilo.
Znaj da nisi ti kriv ako se nešto dogodilo kad si bio mali.
Jednoga dana voljeli bismo dobiti odgovore ako nam ih možeš dati.”
Pokušavala sam biti oprezna u svom pismu i ne izraziti bijes,
ne izraziti previše emocija, pokazati da ga još volim.
DRAGA KERRI,
Otpisao mi je 26. ožujka 2005.
„Draga Kerri, sretan Uskrs sa zakašnjenjem.
Najljepša hvala na pismu.
Bio sam jako emotivan i sretan.
Već sam mislio da mi nitko od obitelji neće pisati.
Tvoje je pismo bilo vrlo iskreno. Napisala ga je kći puna razumijevanja.
Optužno ročište je 19. travnja.
Razgovarali smo o neuračunljivosti, ali nisam siguran
što je dugoročno bolje: državna bolnica ili zatvor.”
Stalno se predomišljao
i nismo razumjeli što se događa.
Znaš kakve dokaze imaju protiv tebe.
Učinio si to. Preuzmi odgovornost.
To nas je silno frustriralo.
Nismo htjeli prolaziti suđenje.
Ali u lipnju 2005. tata je priznao krivnju
i to je bio prvi put da smo se s time izravno suočili.
SUD OKRUGA SEDGWICK
Teško je povjerovati da je ovo čovjek za kojeg vlasti tvrde
da je Wichitu u Kansasu terorizirao od 1974.
No Rader je optužen za deset ubojstava
u slučajevima koji su postali poznati kao BTK.
Obitelji nekih BTK-ovih žrtava u sudnici su prvi put vidjele
čovjeka za kojeg se smatra da je ubio njihove bližnje.
Ustanite.
Pripremno ročište Dennisa Radera bilo je u lipnju 2005.
Priznao je krivnju i pomislili smo: „Sad možemo kući.”
Ma kakvi!
Dennis Rader je u detalje opisao
svako ubojstvo.
Želim da mi svojim riječima kažete zašto mislite da ste krivi.
Počet ćemo s točkom broj jedan.
Nikad prije nisam nekog zadavio
pa nisam znao koliki je pritisak potreban
ili koliko će trajati.
Borila se, gubila je kontrolu.
Davljenje kod nje nije upalilo pa sam upotrijebio nož.
Donio sam joj čašu vode, malo je utješio,
a onda sam je vezao,
stavio joj vreću preko glave i zadavio je.
Ovo se nastavilo 45 užasnih minuta.
Dennis Rader (60) smireno je,
čak i klinički, opisivao deset ubojstava za koja kaže da ih je počinio.
Klonili smo se suda. Nismo htjeli biti ondje.
Nismo se mogli nositi s medijima. Htjeli smo obiteljima dati prostora.
Nismo htjeli smetati. Jednostavno se nismo mogli nositi s time.
Bilo je jako teško čuti da priznaje krivnju
i čuti to njegovim riječima.
Ako ste čitali o serijskim ubojicama, oni prolaze različite faze.
Jedna od tih faza je odabir.
U to vrijeme zapravo tražite žrtvu.
Kad se usredotočiš na određenu osobu, počneš je uhoditi.
Može ih biti nekoliko, ali usredotočiš se na tu jednu.
To je žrtva.
Dobro. U redu?
Svi ovi slučajevi, po ovih deset točaka,
dogodili su se jer ste htjeli zadovoljiti svoje seksualne fantazije?
Da.
U redu. Možete sjesti, g. Rader.
Gledali ste D. Radera kako opisuje deset okrutnih ubojstava
kao da je to kakav posao.
Imaš pravo. Njemu je to bilo poput posla
i samo je opisivao kako njegov posao izgleda.
Moj kolega i ja bili smo u šoku.
„Ovo se ne događa.”
Zamislite da ste njegova kći ili sin ili supruga toga dana.
Potpuno sam se distancirala od mnogočega što se doznalo.
Bila je to katastrofa. Bilo je… Jednostavno…
Nisam to mogla podnijeti.
Ustanite.
Čeka nas nekoliko emotivnih dana u sudnici u Kansasu.
Ovog jutra počinje izricanje kazne serijskom ubojici Dennisu Raderu.
To je suđenje zaokupilo Wichitu, grad s 350 000 stanovnika,
gdje mnogi nikad nisu ni znali za život bez BTK-a.
Okružna tužiteljica Nola Foulston
imala je cilj da tijekom te rasprave
itekako ponizi Dennisa Radera.
Što je to, gospodine?
Ovo je plastična maska.
Obavljeno je nekoliko pretresa diljem Wichite.
Dennis Rader je rekao: „Prava riznica čeka vas u mom uredu, u ormaru za spise.”
Ormar je bio otključan. Očito je smatrao da te stvari može držati ondje.
Bilo je puno fotografija
koje je snimio tijekom duljeg razdoblja
i puno crteža.
Sve je popisao, poredao po datumima i abecedi.
Postojale su poveznice, da se lakše snalazi.
Praktički je izradio tablicu za svoje projekte.
Ovo su uređaji koje je fotografirao.
Kad sam pisala tati, rekao nam je da nas čekaju gore stvari.
„Što je gore od ubojstva?”
-Ima ih još? -Imao ih je stotine, ako ne i tisuće.
Okružna tužiteljica pokazala je slike Dennisa Radera
s najlonskom čarapom preko glave
i htjela je da svi vide kakvo je to bolesno ljudsko biće.
Najedanput se doznaje da je moj otac samog sebe vezao,
da je bio gol u podrumu bake i djeda, odijevao se u žrtvinu odjeću.
Tom paklu nije bilo kraja.
Tužioci iznose užasne detalje.
Obitelji nekih žrtava proživljavaju noćnu moru u sudnici,
a danas će se te obitelji suočiti sa samim Raderom.
Unatoč Raderovu trudu da uništi moju obitelj…
SIN/BRAT OTEROVIH
…jači smo i bliskiji nego ikad.
Naša uzajamna ljubav kalila se u boli i gubitku.
Što se mene tiče, kad sve završi,
Dennis Rader nije uspio u pokušaju da ubije Oterove.
Iako se nikad nismo sreli, već si vidio moje lice.
KĆI/SESTRA OTEROVIH
To si isto lice ubio prije više od 30 godina,
lice moje majke, Julije Otero.
Bol i patnja koje nam je nanio…
BRAT KATHRYN BRIGHT
…i gubitak tako divne 21-godišnjakinje,
a on je nastavio živjeti svoj život 31 godinu,
gradio je obitelj i odgajao djecu.
Ne mogu ti objasniti.
SESTRA NANCY FOX
Nema tih riječi kojima da ti prenesem što je gubitak Nancy značio
za mene i moju obitelj.
Izgubila sam prijateljicu, osobu od povjerenja.
Moja djeca nikad neće imati tetu,
a ja neću imati drugu sestru.
Prošlo je gotovo 19 godina otkako smo brat i ja…
KĆI VICKI WEGERLE
…ostali bez najvažnije žene u svom životu.
Nije pošteno što smo imali tako malo vremena s njom.
Samo bih tražio da sud izrekne maksimalnu kaznu…
ZET MARINE HEDGE
…ovom čudovištu.
Nisam se…
pripremio za ovu izjavu, ali…
Znate…
Samo bih htio da pati do kraja života.
I…
Znate, ja ne…
To je sve.
Govoreći u ime svoje majke, svoje obitelji…
SIN DOLORES DAVIS
…i svih obitelji koje su danas ovdje,
ovaj dan posvećujemo uspomenama na one koji ne mogu biti s nama.
Danas se svatko od nas u tišini prisjeća oca,
brata,
supruge,
majke,
sestre,
kćeri, bake.
Dok tebe mori stvarnost
da je tvoja posljednja žrtva, ironično, bila tvoja obitelj,
mi ćemo prigrliti novostečenu obitelj
s kojom ćemo zauvijek dijeliti
bol nedaća i gubitka iz prošlosti.
Obitelji žrtava bile su nevjerojatne.
Kad je sudac dao priliku Dennisu Raderu da govori,
nisu htjele da se Dennis Rader osjeća kao da je pobijedio.
G. Rader, želite li vi nešto sami reći
kako biste si smanjili kaznu?
Obitelji žrtava izašle su iz sudnice.
Časni sude, okruže Sedgwick, žrtve.
Shvaćam da zločini koje sam počinio…
Da nastavim ili…
Dobro.
Nakon izjava žrtava, pustili su ga da govori.
Imao je priliku da se ispriča
ili da kaže nešto smisleno ili da se pokaje zbog svega.
Umjesto toga, on je svima zahvalio.
Zahvalio je policiji, tužiteljici, obiteljima žrtava, sucu.
To nije moglo biti bizarnije.
G. Rader, ustanite.
Na temelju vašeg izjašnjavanja
pred ovim sudom 27. lipnja 2005.,
još vas jedanput proglašavam krivim.
Sudac ga je osudio na 175 godina zatvora.
To je bio posljednji put da taj čovjek nije okružen zidovima.
Nakon što mi je tata uhićen, nisam govorila o tome.
Nisam to komentirala gotovo deset godina.
Kad bi ljudi tražili da pričam o svom životu ili ocu,
bilo to i u opuštenom razgovoru,
rekla bih da s ocem nisam dobra ili da mi je tata u zatvoru.
Nepisano pravilo Srednjeg zapada: O lošemu ne govori.
Onda sam te večeri saznala za Stephena Kinga…
Kad me nazvao taj novinar iz Eaglea,
kao da mi je netko prvi put dao dopuštenje da samo to izbacim iz sebe.
I čim je netko rekao: „U redu je, možeš govoriti o tome”,
kao da je sve izašlo iz mene i počeo je proces ozdravljenja.
G. 2015. počela sam učiti pisati.
Trebale su mi četiri godine za prvu knjigu,
a onda je 2019. postala nacionalni bestseler.
Nevjerojatno ste hrabri što ste ovo napisali i podijelili.
Prošla sam pakao, a još sam živa. Moja je poruka da se ne date.
Nada je iza ugla. Nikad nemojte odustati.
Sjedim ovdje
i okružena sam tatom.
Tu su fotografije mog oca, moja knjiga o tati.
Velik dio mog sadašnjeg identiteta,
nažalost, povezan je s mojim ocem.
Imala sam problema na Facebooku. Ljudi su mi slali mailove
i javljali se na Instagramu, slali poruke,
uhodili me, prijetili da će me ubiti,
govorili da žale što moj tata nije ostavio jedanaestu žrtvu, mene.
Moj terapeut za traume nedavno je pitao:
„Što bi se dogodilo da samo okreneš leđa svemu ovome?”
Rekla sam da bih našla mir.
Ali činjenica je da je moja karijera sad povezana sa svime ovime.
OKRUG OSAGE ŠERIFOV URED
Ako pogledaš ovo tu,
to se odnosi na neriješeno ubojstvo.
Zato sam to htio proći.
„Majka (26) koja je nestala u subotu
kad je pošla osušiti rublje možda je ubijena.”
„Denise Rathburn (25)
otišla je od kuće u subotu između 15 i 20.30 h.
Gurala je kolica puna mokrog rublja.
Nije se vratila.”
Što misliš o ovom području?
Ondje smo se vozili biciklima.
Vozili smo se biciklima ondje. Možemo otići i sve to obići.
Sastali smo se. Proučavala sam tatine spise.
Imao je spiralne bilježnice u koje bi sve bilježio,
svoje projekte uhođenja, a katkad i ubojstva,
i provale u domove. Ima ih barem 70 ili 80.
Dali su mi pristup svemu.
To u dokazima postoji od 2005., ali nitko mi nikad nije dao pristup.
Specifične lokacije do kojih možemo otići i razgledati ih.
Čitam tatine bilješke i ima oznaku '81 za 1981. godinu.
Tad sam imala… dvije, tri godine.
Velikim je slovima napisao „Kerri/B&D”, što znači vezanje/igra.
Vidim to i pomislim: „Koji vrag?”
A odmah nakon toga ima još jedna bilješka
koja kaže: „Djeca/kupanje/S”,
a mom je tati to značilo seks.
Zar me tata zlostavljao u kadi kad sam imala tri godine?
I zašto moje ime piše u igri vezivanja?
U tom trenutku ne znam što bih mislila. Jako sam zbunjena.
Možda je tata vježbao u mojoj sobi.
Je li vježbao na meni?
Kao malu su me mučili noćni strahovi u mojoj sobi.
Ti noćni strahovi,
mokrenje u krevet, strah od mraka, to da sam prestravljena u krevetu,
dijelom je bilo povezano sa zlim čovjekom u kući.
Ali to je podsjećalo na upad u kuću.
On je to radio žrtvama.
Nikad nisam znala što je uzrok.
Mislim da je moja podsvijest još odmalena to pokušavala izvući iz mene.
„Hej, postoji zli čovjek u mojoj kući.”
Bilo je teško među projektima vidjeti moje ime napisano njegovim rukopisom.
Jedina osoba koja sa mnom razgovara…
Zapravo, samo ljudi iz šerifova ureda.
Naravno da će me uvući u svoje priče, zar ne?
Pokušavamo odgonetnuti je li počinio još nešto. Ja to ne znam.
Svi redom žele nešto od mene.
„Možemo li pisati tvom tati? Možeš li nas odvesti svom tati?”
Malo je ljudi kojima mogu vjerovati da samo žele upoznati mene.
Jer sve se vrti oko mog tate.
Trolaju me na Twitteru, pišu: „Bez tate si nitko i ništa.
Nemaš ni život ni karijeru.”
Danas sam uzrujana.
Frustrirana, ljuta i tužna.
Poželim odustati
i samo… pobjeći.
Loše sam se osjećala zbog svega, a terapeut je rekao:
„Gle, policija samo sve istražuje i postavlja pitanja. I to je u redu.
To im je posao. U redu je.”
Pomaže mi kad netko kaže da je u redu.
Tražili su da posjetim tatu u zatvoru kako bismo saznali
je li počinio još zločina. Ima li još ubojstava?
Ako je moj otac počinio još ubojstava, onda moramo doznati istinu,
i to prije nego što moj otac umre.
Opazili su da sam tjeskobna.
Nisam ga vidjela 18 i pol godina,
ali mom ocu nemaju pristup bez mene.
Dakle… Ne, nisam završila s tatom.
Danima sam se pripremala za taj razgovor s tatom.
Policija je rekla da seksualno zlostavljanje ne spominjem.
„Zatvorit će se zbog toga.”
Kad smo stigli do zatvora, prošli smo pokraj stražarskog tornja,
a onda prolazite niz zaključanih vrata.
Ušla sam s dvoje istražitelja, s muškarcem i ženom.
On je slab.
U kolicima je.
Doslovno je plakao od sreće što me vidi.
Bio je presretan što vidi svoje dijete.
Sjedi možda metar dalje za stolom, preko puta mene.
Ostala sam dva, tri sata,
postavljala mu pitanja o svemu što se događa.
Rekla sam: „Nestalo je puno žena.
Neki slučajevi podsjećaju na tebe.
Odgovaraju tvom načinu rada ili su iz tog perioda.”
A on će: „O čemu ti to?
Zar ne možemo o uspomenama?
Zar ne možemo biti otac i kći i razgovarati o uspomenama?”
Rekla sam: „Nisam zato došla.”
Izbjegava odgovore, kaže da zaboravlja, ali onda se svega sjeća.
Poriči, poriči, poriči.
Potpuno je nevin.
On je svetac, izuzev onoga što je učinio.
Rekao je: „Znaš, bilo je samo tih deset.”
U trenu je pokazao drugo lice.
Bio je ljut zbog istrage, zbog medija. Mislio je da se sve privodi kraju.
Samo je bio ljut.
Nisam to trebala učiniti, ali na kraju sam pitala tatu
za taj zapis u dnevniku.
Pitala sam: „Tata, što znači 'Igra vezanja s Kerri'?”
Moj tata će: „To je bila maštarija. Obitelj nisam taknuo.”
Rekao je: „Samo izmišljaš svašta o meni da se proslaviš.”
Vratio se moj PTSP…
Više nisam vidjela, nisam mogla razmišljati.
Rekla sam: „Dosta je. Nije me briga.”
Iz mene je provalilo 45 godina bijesa i sve sam sasula tati u facu.
Više se uopće nisam držala dogovora.
Sve sam mu nabila na nos. Gđu Hedge, borove iglice,
da me sa šest godina stavio u prtljažnik Oldsmobilea
u koji je potom ubacio gđu Davis.
Izgovorila sam mu sve ono što sam držala u sebi.
Kao golema lopta puna traume koju nabijam u njega.
Kao da sam opet doma, taj čovjek stiže kući,
ulazi, a ti ne znaš tko se vraća.
Tata se vraća kući? Ili se vraća onaj gnjevni čovjek?
Bila sam uzrujana, a on će: „Kerri, sama si si kriva.”
Doslovno me pravio ludom, manipulirao mnome,
lagao mi, ni metar i pol udaljen od mene.
Kao da nisam razgovarala s tatom, nego s nekim tko zapravo nije čovjek.
Kad su svi govorili da je psihopat,
narcis i da ne žele biti u njegovoj blizini,
ja sam još vidjela ljudskost u njemu, ali poslije ovog to nisam mogla.
Ne želim više biti ni blizu te osobe.
To nije moj tata. Ne znam tko je to.
Oplakivat ću uspomene i tu djevojku i tu obitelj.
Sve sam to izgubila.
Ali zapravo mu nisam htjela dati još sebe
i zbilja nisam željela išta od toga u svom životu.
Počela sam stvarati distancu između sebe i te…
pokvarenosti u mom ocu.
Odlučila sam se maknuti od te zlobe.
Koliko je godina prošlo?
-Od srednje škole. -Dvades… Dvade…
-Od '96.? -Ne ide mi matematika.
Ni meni.
-Znam. Sjećam se da je prošlo 25… -Dvadeset sedam.
Ne!
Dvadeset sedam od srednje škole i 26 od prve godine faksa.
Da, loše je. Baš loše.
Sjetiš se koliko ti je godina bilo… Šok i nevjerica!
Nisi bila na godišnjici mature.
Bože, ne idem na to. Šališ se?
„Kako je bilo odrastati s njim? Izgledaš kao on.”
-Znate moju mamu. Izgledam kao mama. -Da. To bih i ja rekla.
Nitko ne zna kako mi mama izgleda. Izgledam kao ona. Prestanite.
Svi koji me poznaju otprije tatinog uhićenja,
poznaju me kao Kerri i moju obitelj kao takvu. I to poštuju.
Andreu poznajem od vrtića.
Ritu poznajem od osnovne.
I dalje me vide onakvu kakva jesam.
Razgovarala sam s mužem nekidan i rekla sam:
„Na kraju krajeva, Kerri želim
da nađe mir
i da može živjeti bez tog crnog oblaka.”
-Zaslužuješ to. -Tako je.
-Zbilja to zaslužuješ. -Znam.
Naučila sam postaviti granice, reći što mislim.
Postala sam javna osoba, zastupam žrtve zločina,
žrtve traume i preživjele.
Svoj glas ne posuđujem samo onima koji su proživjeli što i ja
nego i obiteljima poput moje
i drugim žrtvama.
Nastavit ću dizati svoj glas, otvoreno govoriti,
zastupati druge obitelji kad to zatreba.
Svaki vražji naslov u posljednjih deset godina glasio je:
„BTK-ova kći.”
Samo je jedan bio točan: „Kerri Rawson, kći Dennisa Radera, BTK ubojice.”
Želim da moj identitet bude… Kerri Rawson.
Općenito gledano, valjda me tako prepoznaju.
Ali ja sam mnogo više od toga.
Dobra cura. To je dobra cura.
Mama sam, provodim vrijeme s djecom i idemo na plažu.
Volim čitati i gledati televiziju kao i svi drugi.
I opuštati se. Normalna sam osoba.
Većinu dana i ne razmišljam o tome tko je moj tata.
Ne razmišljam o njemu.
Hajde, idemo nešto popiti. Dobra cura.
Ja sam naprosto ja.
PROTIV D. RADERA NISU PODNESENE OPTUŽNICE ZA DODATNA UBOJSTVA.
AUTORI DOKUMENTARCA OBRATILI SU SE OBITELJIMA RADEROVIH ŽRTAVA
I ONIMA KOJI SU PREŽIVJELI NAPADE.
ODLUČILI SU DA NEĆE SUDJELOVATI.
AKO STE VI ILI NETKO KOGA POZNAJETE ŽRTVA SEKSUALNOG ZLOSTAVLJANJA,
POMOĆ JE DOSTUPNA NA WWW.WANNATALKABOUTIT.COM
Prijevod titlova: Bernarda Komar