Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Únor 2005. Na ten den nikdy nezapomenu.
Bylo mi 26 a ten sníh a led v Michiganu už mi lezly krkem.
Byla jsem suplující učitelka.
Nerada jsem řídila ve sněhu, tak jsem zůstala doma.
Kolem poledne jsem se ještě probouzela,
vykoukla jsem přes žaluzie
a venku stálo nějaké divné auto.
Pořád neodjíždělo.
A najednou mi někdo klepe na dveře.
Táta mi vštěpoval: „Pozor na cizí lidi.
Musejí ti prokázat totožnost.“
Pootevřela jsem a zarazila dveře nohou.
Snad by se nedostal dovnitř.
Řekl, že mě musí vyslechnout.
Zeptala jsem se, co se děje.
A on: „Říká vám něco BTK?“
„ŠKRTIČ BTK“
Člověk s nezadržitelnou touhou zabíjet.
Lidé jsou v šoku ze zatčení podezřelého. Má se jednat o vraha zvaného BTK.
BTK znamená „svázat, mučit a zabít“.
A pak říká: „Váš otec je BTK.“
- Dennis Rader. - Dennis Rader.
Dennis L. Rader.
Rader má 59 let, je ženatý a má dvě děti.
Byl členem luteránské církve, skautský vedoucí
a pracoval jako kontrolor v předměstské komunitě Park City.
Tento zdánlivě obyčejný muž je obviněn z vraždy
nejméně deseti lidí v posledních třiceti letech.
Podle policie Rader roky žil a zabíjel přímo mezi přáteli
a sousedy ve Wichitě.
Dělával všechno, co obyčejní tátové.
Sexuální sadista.
Vzrušovalo ho zabíjení.
Umíte si představit, že zjistíte,
že váš otec je jeden z nejodpornějších lidí na světě?
Nevím, kdo je můj otec a co skrýval.
Měl naši rodinu jako zástěrku?
Využíval nás celou dobu?
Pořádně nevím, kdo jsem, když všechno v mém životě byla lež.
MŮJ OTEC, VRAH ZVANÝ BTK
Ještě před rokem bych přísahala,
že můj otec zavraždil jen deset lidí.
FBI a detektivové mi od začátku říkali:
„Jenom těch deset.“
DALŠÍ POHLED NA VRAHA BTK
V případu nechvalně známého vraha BTK došlo k možnému zvratu.
Úřady dnes oznámily, že nechvalně známý vrah BTK,
který v 70. letech terorizoval obyvatele Kansasu,
mohl figurovat ve dvou nevyřešených případech z jiných států.
Říkala jsem si: „Co se to děje?“
Netrvalo dlouho
a chtěla o tom se mnou mluvit policie.
Nejspíš ho znám líp než kdokoli jiný.
Vyšetřovatelé mají znalosti a důkazy,
ale já dokážu prolomit jeho šifry i jeho samotného.
Jestli můj otec spáchal další vraždy,
je potřeba to vědět.
Poskytne to odpovědi rodinám, které na ně čekají už desítky let.
Zaslouží si je. Pravda je holt pravda.
Naproti tomu ale stojí argument, že můj život má taky hodnotu,
tak jak moc se mám obětovat?
Jak velkému traumatu se mám vystavit, abych pomohla někomu jinému?
Otce zatkli v roce 2005, bylo mi 26.
Chtěla s námi dělat rozhovor Oprah, Larry King, Diane Sawyer,
ale moje rodina řekla ne.
Všechny jsme odmítli.
Dělala jsem všechno, co jsem měla. Vařila, vychovávala děti,
byla máma v domácnosti, vedla ženský duchovní úřad.
Řekli byste si: „Má se skvěle.“
Ale ve skutečnosti jsem uvnitř umírala. Nikdo nevěděl, že to skrývám.
Po jeho zatčení jsem skoro deset let vnitřně trpěla.
Nedokázala jsem mluvit. Myslela jsem, že na to nemám právo.
Pravidlo Středozápadu zní: neprat špinavé prádlo na veřejnosti.
Všechno držíte v sobě a děláte, že se nic neděje.
Tak jsem vychovaná.
A pak 14. září, když jsem šla do postele,
mi můj tehdejší manžel Darian řekl:
„V ranní show byl spisovatel Stephen King.
Mluvil o tvých rodičích.“
Napsal totiž povídku „Dobré manželství“, podle které natočili i film.
Povězte nám o tom. Dennis Rader,
muž, který posloužil jako model…
Byl prototyp muže z mé povídky.
Zavraždil deset lidí, dvě z nich byli děti,
měl dlouhotrvající manželství, dvě vlastní děti…
A když byl dopaden, jeho žena uvedla,
že o tom neměla tušení.
Seděla jsem v posteli, byla jsem naštvaná, brečela, vstala,
chodila jsem sem a tam, celá rozrušená.
Dokonce jsem byla naštvaná i na manžela a Stephena Kinga.
Přála jsem si, aby to byl jen sen.
Dlouho jsem mlčela, ale už to muselo ven.
V prvním rozhovoru v životě jsem si 40 minut vylívala srdce o tom,
kdo jsem, kdo je můj táta,
moje máma, co manželství, jakých bylo posledních deset let…
Ještě ten večer jsem byla hlavní zprávou dne.
A další den i v mezinárodních zprávách.
Kerri, děkuji, že jste si udělala čas.
Děkuju za pozvání.
Když mi to agent FBI řekl, musela jsem se přidržovat zdi.
Zhroutil se mi svět.
Ničila jsem se tím, že jsem to v sobě dusila.
Říkala jsem si, že o nic nejde.
Nedávala jsem si pozor na pusu.
Tím, co jsem řekla, jsem naštvala spoustu lidí.
Naštvalo mě totiž,
že jako inspiraci využil moje rodiče.
Tátu budu mít vždycky ráda. Je to přece můj táta.
Ale moc jsem nezkoumala,
jaké zločiny můj otec jako BTK spáchal.
Chodila jsem na terapii a měla v tom všem zmatek.
Měl naši rodinu jako zástěrku? Miloval doopravdy mámu?
Měl nás opravdu rád, nebo nás celou dobu využíval?
Všechno jsem to vzala a zkoumala svůj život
a tátův život, abych o tom dokázala mluvit.
Byl to jeden velký chaos.
V roce 1974 táta zavraždil čtyři členy sedmičlenné rodiny.
Pár měsíců před tím ho propustili z Cessny
Měl tu práci rád.
Říkal, že když ho na podzim 1973 vyhodili, upadl do deprese,
byl náladový a znuděný.
Taky říkával: „Zahálka je matka hříchu.“
Zmocnily se ho zlé myšlenky, které pak realizoval.
V roce 1974 jsem byl kapitán policejního sboru ve Wichitě.
Policejní šéf šel do důchodu a v celém státě hledali nového.
Tak jsem si řekl, že se zkusím přihlásit.
„Nevyberou mě, ale zkusím to.“
STRÁŽNÍK Z WICHITY BUDE ŠÉFOVAT POLICII
Bylo asi 110 uchazečů
a nakonec vybrali mě.
Wichita byla klidné město na Středozápadě.
Lidi si hleděli svého.
Místní si tu nezamykali domy ani auta.
Bylo to klidné a krásné místo k životu.
WICHITSKÁ POLICIE
Když jsem se stal náčelníkem policie,
pustil jsem se do řešení velkých případů z minulosti.
Když jsem nastoupil do funkce,
nenapadlo mě, že by mohlo jít o sériového vraha.
V domě na východě Wichity bylo nalezeno tělo Josepha Otera,
jeho ženy Julie, jejich dcery Josephine a syna Josepha.
V roce 1974 jsem byl fotoreportérem v televizi KAKE
a poslali mě k nějakému domu.
Věděli jsme, že šlo o vraždu.
Neznali jsme počet mrtvých ani detaily.
Všiml jsem si, že nikdo nemluvil.
Detektivové úplně zmlkli.
Starší syn Charlie se vracel ze školy
a čekal tam na něj tento hrůzný pohled.
Zavraždění rodiče, bratr a sestra.
Byl úplně mimo.
Snažil se je rozvázat
a pak běžel k sousedům pro pomoc.
Traumatizující zážitek. To by poznamenalo každého.
Pro tuto oblast je to velice bizarní případ.
Asi nejhorší za mých 30 let na oddělení vražd.
Vyšetřování nevzdáme.
Byla to hrozná, děsivá vražda.
Jak může někdo zabít dítě?
To se tu nestávalo.
POLICIE NECHÁPE MOTIV VRAŽDY
Velení mě informovalo o vyšetřování případu Oterových.
Kvůli povaze toho zločinu měli teorii,
že mohlo jít o zločin z pomsty
nebo zločin související s drogami.
Další vyšetřovatelé ale zvažovali i možný sexuální podtext.
Nepracovali na tom jeden nebo dva vyšetřovatelé.
Bylo jich několik a pátrali různými směry,
aby případ vyřešili.
Je depresivní vidět, jak je Wichita místy zchátralá.
Bývalo to tak odjakživa,
ale je to hrozně depresivní.
Jet do Wichity mi není příjemné.
Vyvolává mi to posttraumatickou stresovou poruchu.
Něco se ve mně rázem přepne
a probudí se ve mně moje traumata.
Úplně jsem zapomněla, že kolem tohohle příkopu
jsem s tátou chodila na procházky a jezdila na kole.
Ukazoval mi vedlejší cesty
a jak místo po dálnicích jezdit radši po nich.
Měl větší trpělivost a byl v tomhle klidnější než máma.
Máma vždycky vyšilovala.
Byla s ním sranda, protože mě nechal dělat,
co jsem chtěla, dělat vylomeniny,
ušpinit se, bylo mu to fuk.
Tohle je luteránský kostel na rohu 53. ulice a Hillside.
Máma a táta se potkali v kostele v srpnu 1970.
Zamilovali se do sebe na první pohled.
O devět měsíců později se vzali.
Nejranější vzpomínky mám z doby, kdy mi byly dva nebo tři.
Náš dům měl tři ložnice. Měli jsme velkou zahradu.
Táta nám postavil velký domek na stromě,
ve kterém jsme tábořili.
Pomáhali jsme na zahradě. Učil mě zahradničit, sázet květiny.
Když jsme stavěli domek na stromě,
každou sobotu mě bral do železářství.
Nikdy mě nebral jen jako holku.
Dělal se mnou i chlapské věci. Všechno, co dělal on.
Sotva jsem uměla chodit, měl mě za zadkem.
S Kerri jsme stejně staré, takže jsme spolu chodily do školy.
Byla ze stejné čtvrti.
Slavily jsme spolu Halloween, hrály jsme spolu fotbal.
Prostě všechno.
Byla to malá komunita, malé město, takže se tam všichni znali.
Když jsem vyrůstala, Raderovi byli obyčejná rodina.
Dělal to, co všichni tátové.
Říkali jsme mu Chytač psů z Park City.
Snažíme se je vystopovat. Psi jsou jak teritoriální, tak suroví.
Snažíme se je nahnat a chytit.
Spolupracujeme s oznamovateli zabitých ovcí.
Nechytal jen psy.
Řešil i přestupky za přerostlou trávu a tak podobně.
Když někdo v Park City dostal pokutu, ze srandy jsme říkávali:
„Dennis zase vytáhl pravítko.“
Můj otec navenek působil jako spořádaný, klidný chlap,
ale byly chvíle,
kdy ho něco vytočilo a vyletěl z kůže.
Bylo to nebezpečné.
Jako dítě jste věděli,
že nesmíte nechat boty venku, jinak to schytáte.
Věděli jste, že nemáte sedět na tátově místě,
že má dostat oběd jako první,
že ho máte nechat vybrat program,
filmy, místa, kam pojedete…
O všem rozhodoval on.
A najednou si uvědomíte, co je otec zač a co skrýval…
ŘÍJEN 1974
Wichita Eagle byl deník.
V redakci nás pracovalo asi 125,
a to včetně fotoreportérů,
sportovních redaktorů a tak dále.
Prostě všichni.
Bylo to vzrušující.
POLICIE HLEDÁ VRAHA OTEROVÝCH
O případu Oterových se mluvilo dlouho,
protože nikdy tu nezavraždili čtyři lidi včetně dětí.
NEDOSTATEK STOP
Stojí za zmínku, že spoustu věcí jsme se dozvěděli až později.
Policie řekla: „Byl to surový čin,
vrah udělal tohle, tohohle člověka svázal.“
Ale spoustu věcí jsme se nedozvěděli.
Věděli jsme, že to byla hrůza, ale ne, jak velká.
Některé věci z vyšetřování musely zůstat utajeny.
Tedy nechtěli jsme, aby lidé znali některé podrobnosti.
PODEZŘELÍ BRATŘI
A pak v říjnu 1974
policie zatkla bratry Sebringovy.
Byli to pedofilové.
Po zatčení přiznali, že zabili rodinu Oterových.
Byla to samozřejmě velká zpráva
a získala si značnou pozornost médií.
A proto přišel dopis.
PŘÍPAD OTEROVÝCH
Deník Wichita Eagle obdržel dopis.
Někdo jim napsal: „Heleďte,
ti tři ve vězení to neudělali.
Vím to, protože jsem to udělal já.“
Detaily, které tam byly popsány,
jasně dokládaly,
že pisatel toho dopisu byl i pachatelem.
Chtěl o sobě tehdy dát vědět.
LOVU ZDAR
V dopise stálo, cituji:
„Píšu vám pro dobro daňových poplatníků a abych vám ušetřil čas.
„Ti tři chlapi, které máte ve vazbě,
nic nevědí. Udělal jsem to sám.“
Pak píše o každém člověku, kterého zabil.
„Svázání. Ruce svázané šňůrou od žaluzií.
Šňůrou na prádlo svázaná u kotníků, pod koleny, nad koleny a v pase.
Šňůrou v jednom kuse.
Smrt uškrcením.“
Policii nejspíš běhal mráz po zádech,
protože měla k dispozici fotografie.
Popis naprosto přesně odpovídal skutečnosti.
K dopisu připojil i P. S.
„P. S. Protože sexuální násilníci nemění své metody či toho nejsou schopni,
ani já je nezměním.
Klíčová slova pro mě budou:
svázat, mučit, zabít.
BTK. Uvidíte, že tohle není poslední případ.
Ta slova najdete na příští oběti.“
Je zjevné, že nejde o běžného zločince.
Jde o odporného a zvráceného člověka.
Za předpokladu, že je naživu, je pravděpodobné, že bude zabíjet znovu.
Měli jsme tu agenty FBI na sestavování profilu.
A ti říkali: „Jestli nebude zabíjet tady,
bude zabíjet jinde někoho jiného.“
A tak jsme uvědomili ostatní sbory
a poslali detektivy na různá místa
abychom zjistili, jestli nějaký vrah nezabíjel někde jinde.
Nikdy jsme si to nedokázali spojit.
A náš závěr byl, že důvod, proč ho nemůžeme najít, je ten,
že je to jeden z nás.
Museli jsme se zaměřit na místní obyvatele a snažili se vraha odhalit.
ŘÍJEN 1974
BŘEZEN 1977
SHIRLEY VIANOVÁ
Shirley Vianová byla svobodná matka.
Měla tři děti.
Tehdy byla doma nemocná
a nebylo jí dobře.
A tak poslala svého šestiletého syna do obchodu.
Cestou zpátky ho oslovil nějaký muž s kufříkem
a dali se spolu do řeči.
Výsledkem toho rozhovoru bylo,
že se ten muž dostal k nim domů.
Útočník zamkl všechny tři děti na záchodě.
Děti poznaly, že jejich matce dělá něco příšerného,
a tak se jim podařilo utéct
záchodovým oknem
a začaly volat o pomoc.
Jakmile útočník vyběhl z domu,
děti se vrátily dovnitř a samozřejmě našly matku mrtvou na posteli.
Jakmile se začal případ řešit, vyšetřovatelé mě informovali,
že po ohledání místa činu si myslí,
že to může souviset s případem Oterových.
A to podle toho, jak to na místě činu vypadalo.
Šestadvacetiletá Shirley Vianová byla nalezena s igelitovou taškou na hlavě
a kolem krku měla omotanou šňůru.
Děti, které byly zamčené na záchodě, sdělily policii,
že útočníkem byl přibližně 40letý tmavovlasý muž.
Tehdy se rozhodlo, že případy nebudeme dávat do souvislosti,
dokud si tím nebudeme jistí.
BŘEZEN 1977
PROSINEC 1977
Na ulici South Pershing došlo k vraždě.
Nancy Foxová.
South Pershing?
Ano.
NALEZENA ZAVRAŽDĚNÁ ŽENA
Pětadvacetiletá Nancy Jo Foxová
byla nalezena mrtvá ve svém bytě.
Byla svázána a uškrcena.
Vraždu nahlásil muž volající z telefonní budky.
Policie se domnívá, že mohlo jít o vraha.
Pokud tento hlas poznáváte, zavolejte na číslo 268-4156.
V případě Nancy Foxové byl přeříznut kabel od telefonu,
podobně jako u Oterových.
Na základě důkazů, které jsme měli, nám v tu chvíli bylo jasné,
že případ Oterových, případ Shirley Vianové
a případ Nancy Foxové
má na svědomí tentýž pachatel.
A tím začalo vyšetřování případu
sériového vraha.
ÚNOR 1978
Desátého února 1978
mi volal Larry Hatteberg,
abych se přišel podívat na dopis, který jim přišel do televize KAKE.
Recepční, která nám třídila poštu,
našla dopis od vraha BTK.
Přinesla ho do redakce a dala mi ho.
Otevřel jsem ho, podíval se na něj
a řekl jsem si: „Panebože. A je to tady.“
Kontaktovali jsme šéfa policie.
„Máme tenhle dopis.
Tady ho máte.
Na oplátku bychom rádi, kdybyste dnes přišel do našeho vysílání.“
Myslel jsem, že odmítne.
Zavolal si šéfa detektivů
a probírali to asi 20 minut.
Pak vyšli ven a řekl:
„Dobře, ve vysílání vystoupím.“
Dnes je tu s námi šéf policie Richard LaMunyon.
Mám na vás pár otázek.
Jak můžete vědět, že ten dopis je pravý?
Není pochyb, že jediný člověk,
který zná informace obsažené v tom dopise,
je samotný vrah.
BTK začal dnešní dopis otázkou.
„Kolik jich mám ještě zabít, abych v novinách dostal jméno
a získal celostátní pozornost?“
BTK tvrdí, že uškrtil celkem sedm žen.
Poskytl seznam svých obětí začínající číslem pět,
u kterého napsal: „Hádejte motiv a oběť.“
To bylo poprvé,
co se někdo mimo policii dozvěděl o spojitosti
mezi vraždami Oterových, Vianové, Foxové
a sedmou obětí, která nebyla identifikována.
Měli jsme vůči tamní komunitě povinnost zjistit, kdo je ta nová oběť.
Když s ním dokážeme nadále komunikovat,
podaří se snad získat dostatek důkazů,
abychom získali odpovědi a zjistili, o koho se jedná.
Richard LaMunyon byl podle mě nejlepší policejní ředitel,
jakého Wichita kdy měla.
Richard LaMunyon byl ten typ policejního ředitele,
který si umanul, že dopadne nějakého zločince, a nevzdal se.
Byl jako pes, co se zakousl do svého poslání,
a nenechal se nikým vykolejit.
Policejní šéf Richard LaMunyon se dnes sešel s detektivy.
Policie přiznala, že musí prověřit spoustu tipů,
ale nic nenasvědčuje zásadnímu průlomu.
Dnes večer se LaMunyon sejde se skupinou expertů
a společně prověří důkazy z vyšetřování.
V dopise televizi KAKE psal BTK o zabití sedmi lidí,
ale jednu oběť nejmenoval.
Za ta léta bylo mnoho nevyřešených vražd
a policie si není jistá, kterou má na svědomí BTK.
Dle několika zdrojů od policie ale může jít o Kathryn Brightovou.
V dubnu 1974
byl muž jménem Kevin Bright
střelen do hlavy, pak vyběhl ven
a křičel, že v domě je muž,
který ho postřelil, a že uvnitř zůstala jeho sestra Kathryn.
Údajně je přišel vykrást.
KATHRYN BRIGHTOVÁ
Bratr Kathryn Brightové, Kevin, byl svědkem části té vraždy
a do jisté míry byl schopen policii říct, co se stalo.
V tom domě jsme našli ubodanou Kathryn Brightovou.
Kathryn studovala na Wichitské státní univerzitě.
Obvykle chodila domů sama.
Tehdy přišla domů s bratrem Kevinem.
Bylo to uprostřed dne.
Útočník už na ni doma čekal.
Podle toho, co nám řekl Kevin,
jakmile vešli do domu,
namířil ten člověk na Kevina zbraň
a poručil mu, aby svázal svou sestru Kathryn.
Udělal to
a pak ho útočník odvedl do jiné místnosti.
Pokusil se Kevina uškrtit,
strhla se rvačka a pak Kevina postřelil.
Spadl na zem a dělal, že je mrtvý.
DUSIL JSEM SE, BRÁNIL A ON MĚ STŘELIL
Kevina odvezli do nemocnice s poraněním hlavy.
Pracovali jsme s ním a snažili se identifikovat útočníka.
Kevinův popis byl poměrně obecný.
Běloch, kolem 30 let,
normální postava, asi 80 kg.
V podstatě nám moc nepomohl.
SMRTELNĚ POBODÁNA A ZASTŘELENA
Teprve poté, co se BTK ke svým činům přihlásil,
se požadavky na to, aby se s tím něco udělalo, zpětinásobily.
A ten pocit, že je pořád na svobodě,
dál vraždí a možná žije hned vedle…
A to nakonec byla pravda.
Ta ulice vypadá hrozně.
Tam bydlela nejlepší kámoška.
Tam jsem hlídala děti.
Moje chůva bydlela naproti. A jsme tu.
Tady jsem vyrůstala.
Srovnali dům se zemí,
aby ho lidi kousek po kousku nerozprodali na eBayi.
Poté, co jsem promluvila v médiích, se toho událo hodně.
Wichita se pro mě stala nepřátelským územím.
Na naši zahradu jsem se poprvé vrátila v roce 2015.
Nebyla jsem tam deset let.
Mohla bych vyjmenovat milion vzpomínek,
co jsem vyváděla na těchhle stromech.
Tady jsme s tátou zahradničili.
Měl tu všechny možné druhy zeleniny. Tady byl květinový záhon.
Tady všude byl záhon.
Tady vedla cestička.
Tady byl průchod.
Sem táta zasadil hrozny, což bylo šílený.
Byly hnusné a kyselé.
Ještě jsou tam vidět zbytky révy.
Hrozny byly jeden z jeho šílenějších nápadů.
Ona si nás fotí?
Nevíte, jestli si nás fotí?
Nefotí.
Je těžké se sem vracet,
protože se mi vrací vzpomínky.
I když na zahradu mám jen hezké vzpomínky,
pořád se nachází u domu, kde všechno hezké nebylo. Kde byl táta.
I dneska dokážu podrobně mluvit o tom, co můj otec udělal.
Víme, co můj otec udělal.
Ale uvěřit tomu se mi daří jen střídavě.
Prostě: „Táta je BTK.
Počkat. Cože?“
Pořád mi to úplně nedochází.
To je další věc. Lidi si říkají:
„Počkat. Proč jednou říká,
že je oběť, brečí a je rozrušená,
a pak mluví o tom, jak je život skvělý?“
Na to říkám: „Protože takový byl můj život.“
Byl převážně dobrý,
jen se záblesky toho zlého.
Netušili jsme totiž,
že pod těmi záblesky se ukrýval celý ledovec zla.
Vypadá to tu opuštěně. Říkáte si: „Co se s mojí rodinou stalo?“
Plot je celý shnilý a spadlý.
Ani nevím, proč tam je.
Jenom chátrá a dělá ostudu.
Naše rodina se zhroutila.
Trvalo to dlouho.
To trauma z mého otce nás zničilo
a takhle to dopadlo.
Nemáte ani špetku úcty k soukromí ostatních.
Ona už tu nebydlí!
Nemusí si tím procházet každý den.
Rozumíte mi?
Kerri Rawsonová získala nechtěnou roli.
Ať přijde kamkoli, když se lidé dozví, že její otec byl BTK,
stane se z ní BTKova dcera.
Jak s tím chcete žít?
Tajila jsem všechno o svém otci, svém životě, zneužívání, traumatu,
protože někteří lidé
se k vám budou chovat hrozně jen proto, že jste dítě sériového vraha.
„Co jsi skrývala? Jak to, žes to nevěděla?
Proč jsi ho neodhalila světu?“
Čekala jsem, až někdo přijde
a dá mi šanci pomoct nebo promluvit.
Okres Osage County mě povolal k vyšetřování jako konzultantku.
Nevybrala jsem si to.
Bylo mi to dáno. Je to můj život.
Člověk si musí vybrat, co s ním.
Připravená se do toho pustit?
Vždycky a nikdy.
Jedna z věcí, co nám pomůže získat nějaké odpovědi,
bude, když si zkusíte vybavit nějaké vzpomínky.
To nám pomůže pochopit,
kde váš otec mohl být
a kde naopak podle vašich informací neměl co pohledávat.
Od roku 1974 do roku 1979
se ve Wichitě objevovaly vzkazy od vraha BTK.
Chodily do novin, na policii, do zpráv.
Divné dopisy, básničky.
Někdo v nich tvrdil, že zabil sedm lidí.
Tohle všechno se dělo před mým narozením nebo když jsem byla malá.
Poslední dopis byl poslán v roce 1979.
Později jsem zjistila, že to bylo v den mých prvních narozenin.
Táta mi uspořádal první narozeninovou oslavu,
pak šel v džínové bundě ven a poslal ten vzkaz.
To byla dlouhou dobu poslední zpráva, kterou BTK poslal.
MOJE POTĚŠENÍ Z PLETEK…
Později přiznal, že otcovství zpomalilo jeho vraždění.
Že prý měl moc práce s výchovou dětí. Myslím, že jsem mu dávala zabrat.
Mám tu nějaké fotky. Je to taková směska z různých let.
S tátou se mi hodně líbil třeba výlet do Grand Canyonu.
V roce 1986 jsme byli na jeho okraji
a pak v roce 1995 jsme na okraji strávili týden.
Sněžilo, byla zima
a spala jsem ve stanu vedle táty, protože mi byla zima.
Byla jsem ráda, protože mě zahříval.
Jezdili jsme na úžasné rodinné dovolené.
Hodně jsme kempovali, chodili na túry. Rybařili a kempovali v Kansasu,
chodili na túry po Coloradu kolem Duranga, je tam přehrada.
Podnikali jsme celodenní výlety, chytali jsme pstruhy.
Cestovali jsme po Yellowstonu,
Tetonu a podobně.
Když se podíváte na ty fotky,
vypadáme jako normální rodina, že?
NÁRODNÍ PARK GRAND TETON
Táta působil nenápadně.
Nedařilo se ho dopadnout 31 let,
i když ho měli doslova před nosem.
Nehledali někoho, jako byl můj otec.
Obyčejného chlapa s rodinou.
Oterovi byli zavražděni v roce 1974.
Došlo k vraždě Oterových, pak k další vraždě, pak další,
pak ještě k několika a jednoduše se to hromadilo.
A pak byl klid.
15. LEDNA 2004
Dnes tomu bude 30 let, co se 15letý Charlie Otero vrátil ze školy
a našel celou rodinu zavražděnou.
Tak začalo nejproslulejší řádění neznámého sériového vraha ve Wichitě.
Noviny vydaly článek ke 30. výročí.
Před 30 lety byli zavražděni Oterovi
a pak následovaly další vraždy.
Ale od té doby o sobě BTK nedal vědět.
VRAHOVA KRONIKA
Nikdo nevěděl, co s ním je.
Existovala spousta teorií. Ty zněly,
že buď skončil ve vězení za jiný zločin,
nebo zemřel,
nebo odjel z téhle země a už ho nikdy nikdo neviděl.
Když jsem v roce 1984 začínala ve Wichitě jako hlasatelka,
řekli mi o něm: „Mimochodem, existoval takový vrah zvaný BTK.
Zabíjel v 70. letech, ale už je to v pohodě.
Je buď mrtvý, nebo ve vězení.“
Byl to takový mýtus.
BTK všem sešel z mysli.
Nikdo o něm nemluvil.
A právě proto se znovu objevil.
Mimořádné zprávy televize KAKE na vaší straně.
Dobrý večer. Sériový vrah, který roky terorizoval Wichitu
dnes rozpoutal nové obavy.
Podle policie je BTK zpět ve Wichitě.
Způsob, jakým se zase objevil,
byl neskutečně šokující.
Poslal Wichitskému deníku
řidičský průkaz související s vraždou,
se kterou ho doposud nikdo nespojoval.
BŘEZEN 2004
Dopis, který obdržela televize KAKE, nám byl předán minulou středu.
Pracujeme s možností, že dopis je od vraha BTK,
a předali jsme jej FBI.
Poté, co BTK poslal ten dopis, přišel za mnou šéf a řekl:
„Hele, přizvali si nás. Chceš jet?“
A já na to: „No jasně.“
ŽENA Z WICHITY UŠKRCENA
BTK v dopise tvrdí,
že Vicki Wegerleová byla jeho osmou obětí.
Našli ji doma uškrcenou v září 1986,
několik let po posledním známém kontaktu s vrahem BTK.
Ten dopis obsahoval fotografie z místa činu.
Jednalo se o oběť Vicki Wegerleovou.
Byla zavražděna ve svém domě.
Pozoruhodné je, že když na místo dorazila záchranka,
odvezli ji a snažili se jí zachránit život.
Ještě než dorazili detektivové a mohly být pořízeny jakékoli fotografie.
Žádné policejní fotografie z toho místa činu nebyly.
Ale na fotkách, které nám poslal BTK,
je jasně vidět oběť
ve svém domě, v podstatě mrtvá.
Věděli jsme, že ať je to kdokoli, nevodí nás za nos.
Je to skutečný BTK.
BTK SE PO 25 LETECH VRÁTIL
Umíte si představit,
jakou musel mít z toho titulku radost?
BTK SE PO 25 LETECH VRÁTIL
To byl jeho cíl, získat si publicitu.
A získal ji.
DRUHÁ ÉRA MLADÝCH ŽEN SE NYNÍ BOJÍ BTK
Byli jsme z toho úplně stejně v šoku
jako každý obyčejný člověk.
Všichni v médiích,
a do jisté míry i policisté, si říkali: „Cože?“
Stejně jako všichni ve Wichitě jsme i my v televizi KAKE doufali,
že příběh vraha BTK je minulost.
Ale když nyní policie tvrdí, že je BTK zpátky, staré obavy se vracejí.
Stevu Relfordovi bylo pět let, když BTK zavraždil jeho matku,
ale ještě horší možná je, že to se svými sourozenci všechno slyšeli.
Dodnes to mám v hlavě.
- Vážně? - Ano.
Co máte v hlavě?
Že jsem otevřel dveře nějakýmu…
Pustil jsem ho dovnitř.
Na to nikdy nezapomenu.
Bylo to jedno z nejvíce šokujících odhalení
v mojí kariéře.
A nejhorší na tom bylo,
co udělá příště, aby si získal pozornost?
Jakmile se to objevilo v médiích, telefon zvonil v jednom kuse,
přicházely e-maily,
přicházely stopy,
lidé nám psali, kdo by podle nich mohl být BTK,
a dávali nám další tipy.
A nemůžete prověřit všechny.
Nemůžete se zaobírat každým tipem.
Ale který se rozhodnete neprověřit? Nebude to ten pravý?
Je to hodně těžké.
Řeknu vám, co tu máme.
Přišel nám velmi podezřelý dopis.
Odesílatel je Thomas B. King.
Druhá zpráva, kterou poslal potom,
co se znovu objevil, přišla televizi KAKE.
Ano, tady Glen Horn.
A byl to „Příběh vraha BTK“.
Kniha, kterou o sobě chtěl sám napsat.
Stálo tam: Kapitola první, kapitola druhá, třetí, čtvrtá.
„Příběh vraha BTK.“
“Zrození sériového vraha. Úsvit. Fetiš. Svět fantazií.
Pátrání začíná. Hon na BTK. Falešná totožnost. Vraždy. Vzpomínky.
Děkovačka. Soumrak. Budou další?“
Třináctá kapitola.
„Budou další?“
Nikdo nevěděl, jestli tolik touží po pozornosti,
že bude znovu zabíjet.
Jednotka behaviorálních věd z FBI
nás od začátku instruovala.
„Největší šanci na dopadení BTK máte, když s ním budete dál komunikovat.
Ať se při té komunikaci
cítí komfortně.“
Potom nám začaly chodit zprávy přibližně jednou za měsíc
až měsíc a půl.
Minulý týden obdržela televizní stanice tři balíčky se šperky,
které možná patří oběti.
Byly ve výdejním boxu.
Kurýr UPS otevřel obálku s fotkami a dopisem od vraha BTK.
Zřejmě policii vyzývá, aby ho našla.
Provokuje záhadnými vodítky, které mohou být pravdivé, anebo taky ne.
Věděli jsme, že nás sleduje, protože psal věci,
které naznačovaly, že se každý večer dívá na zprávy.
Ve večerních zprávách jsem zmínila,
že jsme s Jeffem nachlazení.
Chytli jsme nějaký bacil.
Za dva dny přišel dopis:
„Snad se Susan a Jeff brzo uzdraví.“
MRZÍ MĚ, ŽE JSOU NACHLAZENÍ
Pořád
pociťuju
ten naprostý strach,
když o tom mluvím.
Jde o jeden z nejsložitějších případů, na kterém jsem pracoval.
Bylo by velmi zajímavé si s tímto jedincem promluvit.
KVĚTEN 2004
LEDEN 2005
Tohle je pohlednice, ne dopis.
Píše se tam…
„Mezi 69. severní a 77. severní na Seneca Street.“
„Obsah: krabice cereálií Toasties,
PJ Little Mex a panenka.
Dejte vědět, jestli jste vy nebo policie vzkaz obdrželi.“
V téhle zprávě dává policii další stopu.
Na rohu ulice je krabice cereálií.
Hned jsme tam poslali reportéra a fotografa.
Byla daleko na polní cestě u dopravní značky.
Natočili jsme spoustu záběrů.
Zanedlouho přijíždí poručík Ken Landwehr a detektiv Kelly Otis.
Vyšetřovatelé strávili na místě několik hodin.
Policie žádá, abychom lokaci nezveřejnili,
dokud vše nevyšetří.
Pro tu krabici si přijela policie.
Sami ji otevřeli.
Uvnitř byla panenka Barbie
s oprátkou kolem krku.
Ve zprávách v krabici od cereálií nám sdělil,
že chce komunikovat přes diskety.
A měl strach, že bychom ho mohli vystopovat.
Ptal se: „Může mě to identifikovat?“
A přidal velmi zajímavou větu. „Buďte upřímní.“
Dále nás instruoval, že mu máme odpovědět v novinách větou:
„Rexi, bude to v pohodě.“
Kenny Landwehr zveřejnil inzerát, jak BTK chtěl.
A pak nám BTK poslal disketu.
Metadata ukazovala na veřejnou knihovnu v Park City,
spravovanou luteránskou církví.
A uživatelské jméno znělo jen „Dennis“.
Když jsme prověřili zmíněné dvě organizace,
za chvíli jsme měli jméno Dennis Rader,
který byl prezidentem kongregace luteránské církve.
Lidi z IT oddělení Wichitské policie byli u vytržení.
A nakonec získali i adresu v Park City,
kousek od Wichity.
Byl jsem připravený. „Máme ho. Jdeme si pro něj.“
Ale Kenny Landwehr řekl: „Musíme mít jistotu, že je to BTK.
Potřebujeme jeho DNA.“
Zjistil jsem, že jeho dcera chodila na státní univerzitu v Kansasu.
Chodil jsem tam taky a věděl jsem,
že když má student nějaký zdravotní problém,
jde do zdravotnického střediska Lafine.
Tak říkám: „Zkusím se tam zastavit.“
Podle záznamů podstoupila stěr z děložního čípku.
Dali mi ten vzorek,
poslal jsem ho na analýzu DNA
a nakonec mi zavolali:
„Jedná se o potomka BTK.“
Jako první jsem zavolal Kennymu Landwehrovi.
„Kenny, je to on.“
„No vida. Sejdeme se hned ráno.“
25. ÚNORA 2005
To ráno si v redakci všimli zvýšeného počtu policejních vozů.
V tu chvíli jsme věděli,
že se v Park City něco děje.
Nevíme co, ale musíme tam někoho poslat.
Šestko, tady Šachmat 1-6, přepínám.
Věděli jsme, že Dennis Rader pracuje pro Park City
a že každý den jezdí domů na oběd.
A tak jsme čekali na silnici kousek od jeho domu,
až pojede kolem.
Jakmile projel, vyjelo za ním označené policejní auto,
zapnulo majáky a přimělo ho zastavit.
V duchu jsem si říkal: „Bude mu jasné, že je konec,
a bude chtít odejít se vší slávou.“
To jsem nechtěl.
Zastavil jsem u auta uniformovaných policistů
a přišel jsem k Raderovu autu zrovna když otevíral dveře
a vystupoval.
Popadl jsem ho,
otočil a shodil na zem.
V tu chvíli mi přišli na pomoc ostatní.
Dali jsme mu pouta a zvedli ho.
Stojím tam, držím ho
a on se na mě podívá a říká:
„Řeknete mojí ženě, že nedorazím na oběd?
Asi víte, kde bydlím.“
Otec byl zatčen v roce 2005. Tehdy mi bylo 26.
Celý svět se nám s manželem obrátil naruby. Byli jsme svoji rok a půl.
Byli jsme mladí, žili jsme v Michiganu bez rodiny.
První víkend s námi mluvila FBI
a pak: „Nashle, jste na to sami.“
Byla jsem hrozně naštvaná. Byla jsem naštvaná kvůli té DNA.
Bylo to narušení mého soukromí.
Styděla jsem se za ten stěr.
Už tak jsem byla naštvaná na policii. Byla jsem naštvaná na FBI. Na všechny.
Změnilo nám to život.
Šílené. Byla jsem na všechny naštvaná.
Po Dennisově zatčení mi dali na starost prohlídku domu,
kde žil se svou ženou.
Když jsem vešel dovnitř, jako první jsem uviděl
fotky na stěně nad gaučem,
na nichž byl se svou rodinou na různých akcích Kansaské univerzity.
Na fotbalových zápasech a tak podobně.
Pomyslel jsem si: „No teda.“
Věci, které jsme v domě našli,
vyvolaly v mé hlavě jen další otázky.
Když vstoupíte předním vchodem,
je tam skříň s kabáty.
Ale na horní polici
byla vražedná výbava.
Taška, kde měl provazy s připravenými uzly, šátek,
pouta, automatickou pistoli ráže .32.
V kůlně za domem byly taky zajímavé věci.
Trofeje, šperky. Věci, které se dotýkaly kůže obětí.
Oblečení, zejména spodní prádlo.
Všechno si nechal.
Předměty, které se daly použít
nebo byly použity při mučení některých obětí.
Jako vyšetřovateli mi to přišlo dost znepokojivé.
Dalo nám to pěkně nahlédnout do jeho hlavy.
Je tady rušno. Stovky lidí se sem jezdí podívat.
Park City, malá komunita, kde se všichni znají,
nebo si to aspoň mysleli.
Mluvil jsem s jeho ženou a ta to rezolutně odmítala.
„Říkala: „Ne.“
Byla moc milá. Nekřičela na nás.
Říkala, že jsme se spletli.
A když jsme s ní mluvili, zavolala Kerri.
Mámě jsme se ten den dovolali až později.
Byla zdrcená. Tak jako já.
Nešlo nám to do hlavy.
Řekla Kerri: „Znáš přece tátu.
Víš, že to není pravda. Je to jeden velký omyl.
On není žádný vrah.
Je to omyl.“
Myslela jsem, že tu noc nepřežiju.
Jste dva lidé,
kteří spolu žijí, komunikují spolu,
mají hodně společného.
Jestli si myslím, že něco věděla?
Ne.
Nejblíže odhalení byla,
když…
Seděli u televize
a v některých zprávách
četli jednu z jeho zpráv.
Když ty zprávy skončily, řekla:
„Ten BTK píše přesně jako ty.“
A on
nic neřekl,
ale intuice mi říkala,
že kdyby na něj naléhala,
tak by se jí zbavil.
POLICIE WICHITA
Na něco se vás zeptám.
Proč myslíte, že vás vyslýcháme?
To nevím.
Jestli jsem podezřelý, asi na mě něco máte.
Nezajímá vás co?
Jistěže ano.
Máme vám to říct?
První výslech byl s Kennym Landwehrem
a jedním behaviorálním specialistou z FBI.
Kenny v podstatě vyrukoval
se všemi usvědčujícími důkazy, co jsme proti němu měli.
- Víte, co to je? - Disketa.
Jo.
Důvod, proč se investují takové peníze
do forenzního IT oddělení, je dětské porno.
- Prosím? Ne. - Dětské porno.
Takže FBI a místní specialisté
jsou vážně dobří v prověřování disket
a jejich vysledování.
- To je zajímavé. - Takže když…
Když nám taková disketa přijde, umíme prověřit patřičné údaje
a zjistit, že pochází z luteránské církve.
Z počítače pak zjistíme,
že na něm byl přihlášený nějaký Dennis.
A když přišla řeč na DNA, věděl, že je konec.
Kenny Landwehr mu řekl:
„Díky vaší dceři máme shodu DNA.“
Vaše děti podstoupily určitá vyšetření.
Můžu vzít jejich vzorky a otestovat je.
Tak vím, že BTK je otec vašich dětí.
To mě přivádí k vám.
Tohle ho vážně dostalo. Bylo to vidět.
Řekl mu: „Dennisi, povězte nám, kdo jste.“
Proč to neřeknete?
Už to asi víte.
- Co mám říct? - Řekněte, kdo jste.
BTK.
Jste BTK.
Jakmile to dokázal policii přiznat,
jako by spadla barikáda a začal mluvit o všech zločinech.
Včetně dvou zločinů,
které jsme mu nepřipisovali.
To byl projekt Dogside.
To je její krycí jméno.
Ten večer jsem měl volnou chvíli.
Zabil jsem ji v pátek večer.
DOLORES DAVISOVÁ
Devatenáctého ledna 1991 byla Dolores D. Davisová unesena z domu.
Tělo bylo nalezeno o 13 dní později
pod mostem na severu Sedgwick County.
Pak jsem ji svázal. Tehdy asi pochopila, že to nedopadne dobře.
Říkala: „Nezabíjejte mě.“
Přetáhl jsem jí přes hlavu punčochy a uškrtil ji.
Odvezl jsem ji tam a vyhodil ji
pod mostem.
V lednu 1991 byla máma dost nemocná
a strávila v nemocnici 10–12 dní se zápalem plic.
Táta byl ve stresu, protože byl bez práce.
Neměli jsme peníze. Snažil se nám vařit.
Ale neuměl to. Udělal divný vajíčka.
Krátce nato zavraždil paní Davisovou.
Naložil její tělo do našeho kombíku.
To auto mi pak dal, abych v něm jezdila na střední.
ABSOLVENTKA 96
Říkala jsem si, že to je zvrácené,
když v tom autě ležela paní Davisová.
Přidělili mi vyšetřování případu Marine Hedgeové.
A…
Zajímalo by mě, co vás k ní přitáhlo.
Jak už jsem říkal, měl jsem jich připravených celou řadu.
Říkám jim projekty. Ona byla projekt Květina.
Ne, projekt Sušenka.
MARINE HEDGEOVÁ
Pamatuju si, že když mi bylo šest, naše sousedka, paní Hedgeová, zmizela.
O pár týdnů později ji našli uškrcenou.
Udělal jsem to
na skautské výpravě.
Je to dobrá zástěrka.
Utáboříte se a ztratíte se z dohledu.
Zaparkoval jsem u bowlingu.
Vzal jsem si tašku na bowling a koupil si pivo.
Přestřihl jsem telefonní kabel a vplížil jsem se tam.
Vražednou výbavu k zabití paní Hedgeové
měl táta ve staré vínové bowlingové tašce s bílým pruhem.
Táta bowling nehrál. Byli jsme tam jen párkrát.
Proč se ho máma nezeptala:
„K čemu máš najednou bowlingovou tašku?“
Šílené je, že poté, co zavraždil paní Hedgeovou v posteli,
vynesl ji v dece,
naložil ji do kufru auta,
odvezl ji do luteránského kostela, kam jsme chodívali,
a tam ji svlékl, převlékl
a fotil si ji, jak svazoval její mrtvolu.
Takže jste byl rozhodnutý, že ji vezmete do kostela?
Živá nebo mrtvá, jeli bychom do kostela.
Měl jsem v plánu takové doupě pro BTK.
Domov. Takovou mučicí místnost.
K tomu jsem se ve svých fantaziích ubíral.
Vzpomínám si, jak jsem jako malá
jednou byla u luteránského kostela
a lezla jsem na takové vysoké, úzké borovice jako vždycky.
Když o pár týdnů později našli paní Hedgeovou,
našli vedle jejího těla dlouhé jehličí z borovic.
Nevěděli, kde se tam vzalo, protože borovice jsou v Kansasu vzácné.
Když chcete borovici, musíte si ji zasadit.
To jehličí pocházelo z borovic, na které jsem u kostela lezla.
Bylo mi jasné, že je na ty vraždy hrdý.
Přál si…
Nahlas si před námi přál, kéž by jich bylo víc.
Řekl nám to. „Kdybych byl vlk samotář
bez společenských závazků, rodiny, kostela, práce…
Kdybych se tomu nemusel věnovat,
bylo by těch vražd mnohem víc.“
BTK JE ZPĚT CENTRUM WICHITY
Shromažďují se tu média.
Reportéři z Good Morning America, z CNN,
Dateline, Primetime Live.
Všichni se dnes sjíždějí do Wichity,
jelikož jde o případ celostátního rozměru.
Všichni to samozřejmě vysílali živě a ředitel Wichitské policie řekl…
To hlavní je, že BTK je zatčen.
Dav začal jásat.
Na té tiskovce se shromáždil celý dav.
Celostátní média se ptala: „Kdo jsou ti jásající lidi?“
Nechápali totiž, jakou jsme pocítili úlevu,
když ho policie konečně dopadla.
Městu Wichita, místní policii i obětem
se po zatčení 59letého Radera obrovsky ulevilo.
Neuvěřitelné. Ale je to dobrý pocit.
OTEC NANCY FOXOVÉ
Jednou provždy bude klid.
Všechno vyjde najevo. Dostane, co si zaslouží.
Byla to týmová práce.
Co říkáte tomu, že celé ty roky žil v této komunitě?
Žil tu, dýchal, pracoval…
Je to vychytralej hajzl.
To nic.
Pamatuju si, jak mi v den té tiskovky volal bratr.
„Říkají, že to byl Chytač psů z Park City.“
Vzpomínám si, že jsem se podivila: „Cože?“
Chytač psů z Park City? Ten byl jenom jeden.
Kerriin táta.
Nezapomenu, jak táta říkal: „Není možné, že to byl Dennis.“
Byla jsem přilepená k televizi.
Sousedé uvedli, že si rodinu z domu,
kam přijela policie, dobře pamatují.
Je to děsivé. Volali mi rodiče. Táta skoro brečel.
Jen ta představa, že jsem tu sama doma se dvěma dětmi.
Ten muž byl v mém domě několikrát.
Byla jsem v šoku, že by to byl někdo z naší kongregace nebo někdo,
koho znám.
Za tu dobu, co Dennise znám, můžu říct, že v našich rozhovorech
jsem nezaznamenal nic, co by směřovalo k těmto obviněním.
Byl skvělý skautský vedoucí.
Jen jak stárnul, vyrostly mu děti a odstěhovaly se,
začal být trochu divný.
Největší šok pro Wichitu asi bylo to, že šlo o obyčejného chlapa.
Měl práci, kam chodil každý den.
Měl rodinu, ženu, dvě děti.
A je to sériový vrah?
Všichni chtěli udělat rozhovor s Paulou, Kerri a jejím bratrem. Úplně všichni.
Lidi samozřejmě říkají: „Jak jste to mohli nevědět?“
A pamatuju, že jsem je hodně bránila.
Vážně to nevěděli.
Nikdo jsme to nevěděli.
Neoklamal jen svou rodinu.
Oklamal i církev.
Oklamal celé město.
Oklamal doslova každého.
JEŽÍŠ MILUJE WICHITU
První víkend po otcově zatčení
na tom moje máma nebyla vůbec dobře.
Byla v šoku. A já taky.
Přijeli prarodiče,
bratranci a sestřenice.
Teta skočila pro kuře do KFC
se všemi přílohami.
Všichni jsme jen seděli a jedli.
Cítila jsem se jako na pohřbu.
Jenom tam sedíte a jíte.
A i v tu chvíli se trochu smějete
a zároveň brečíte.
Vyprávíte historky.
Máma tehdy jen rychle utrousila:
„Připadá mi to, jako by tvůj otec zemřel a my se tu sešli
po jeho pohřbu.“
Tak říkám: „Jo, já vím.“
První noc máma brečela
a chtěla, abych s ní spala v posteli.
Řekla jsem, že nemůžu. Bylo toho na mě moc.
Pořád jsem se třásla a byla mimo.
Nešlo to. Bylo toho na mě příliš.
Musela jsem mámu nechat samotnou.
Bylo toho moc. Nedokázala jsem to.
Vztah s mou matkou momentálně nemám žádný.
Odcizily jsme se.
Když jsem vyrůstala,
vycházely jsme dobře, a to i po tátově zatčení.
Sklopila jsem hlavu.
Nemluvíte o tom. Prostě se seberete a jdete do práce.
Nikomu to neříkáte.
Jsem jediná z rodiny, kdo mluví veřejně.
Já nevím. Je to hrozně frustrující,
protože táta je pořád naživu a pořád je můj otec.
Máma se s ním může rozvést.
Může ho odříznout. Má tu možnost.
Zkusit se přes to přenést.
Já s bratrem tu možnost nemáme.
Vždycky bude můj táta. Jsem mu podobná.
Nikdy jsem ho proto nepovažovala za mrtvého.
Ze začátku pastor říkal, že by nám mohlo pomoct,
kdybychom tátovi napsali, co máme na srdci.
A tak v březnu 2005 jsem začala otci psát dopisy.
„Ahoj, tati. Fyzicky jsem v pořádku.
Jsem v bezpečí doma v Michiganu.
V médiích říkali, že jsem tě udala.
To není pravda.
Stejně jako ostatní jsem nic netušila, dokud mi na dveře nezaklepala FBI.
Říkala jsem jim, jak jsi skvělý člověk,
skvělý táta,
jak to podělali a zatkli nesprávného člověka.
Snažili jsme se, ale neposlouchali.
Nevíme, co je ten druhý muž zač,
ale máme rádi toho manžela a otce, kterého známe.
Nepřihodilo se ti něco v dětství?
Můžeš se mi otevřít.
Mrzí mě, jestli se ti něco přihodilo.
Pokud ano, měl bys vědět, že to není tvá vina.
Budeme rádi za odpovědi, pokud nám je můžeš poskytnout.“
Snažila jsem se v tom dopise být opatrná a nedávat najevo vztek,
nedávat najevo emoce, aby věděl, že ho mám pořád ráda.
DRAHÁ KERRI
Na dopis mi odpověděl 26. března 2005.
„Drahá Kerri, opožděně veselé Velikonoce.
Děkuju za dopis.
Byl jsem radostí bez sebe.
Už jsem si začínal myslet, že mi nikdo z rodiny nenapíše.
Tvůj dopis byl velmi upřímný a cítím, že je od milující a chápavé dcery.
Slyšení se koná 19. dubna.
Zvažujeme postavit obhajobu na nepříčetnosti, ale nevím,
jestli bude z dlouhodobého hlediska lepší státní nemocnice, nebo vězení.“
Nemohl se rozhodnout
a my nechápali, o co mu jde.
„Vždyť víš, co na tebe mají.
Udělals to, tak se pochlap.“
Bylo to hrozně frustrující.
Nechtěli jsme zažít soud.
Ale v červnu 2005 se táta přiznal.
To bylo poprvé, co jsme to řešili v přímém kontaktu.
OKRESNÍ SOUD SEDGWICK
Je těžké uvěřit, že toto je muž, který podle úřadů
terorizoval kansaskou Wichitu od roku 1974.
Rader je však obviněn z deseti vražd.
Jde o případy vraha proslulého jako BTK.
V soudní síni rodiny některých obětí poprvé spatřily tvář člověka,
který podle policie zavraždil jejich blízké.
Povstaňte, prosím.
Předběžné slyšení Dennise Radera proběhlo v červnu 2005.
Přiznal vinu. Řekli jsme si: „Bezva, můžeme jít domů.“
Omyl.
Dennis Rader začal detailně popisovat
každou vraždu.
Řekněte mi vlastními slovy, proč si myslíte, že jste vinen.
Začneme prvním bodem obžaloby.
Nikdy předtím jsem nikoho neuškrtil,
takže jsem nevěděl, jak velký tlak je potřeba
nebo jak dlouho to trvá.
Bránila se. Začala ztrácet kontrolu.
Nedařilo se ji uškrtit, a tak jsem použil nůž.
Dal jsem jí sklenici vody, trochu ji uklidnil,
pak jsem ji svázal,
dal jí přes hlavu pytlík a uškrtil ji.
Trvalo to hrozných 45 minut.
Šedesátiletý Dennis Rader
s ledovým klidem podrobně popisoval deset vražd, které údajně spáchal.
K soudu jsme nešli. Nechtěli jsme tam být.
Nezvládli bychom tlak médií.
Chtěli jsme dát u soudu prostor rodinám.
Nechtěli jsme je rozrušit. Vážně bychom to nezvládli.
Bylo těžké slyšet, jak přiznává vinu
a sám vše popisuje.
O sériových vrazích se dočtete, že si procházejí různými fázemi.
Jednou z fází je vytipování.
V podstatě si hledáte oběť.
Jakmile ji najdete, nastane fáze pronásledování.
Těch osob může být víc, ale nakonec se zaměříte na jednu.
To je vaše oběť.
Aha, takhle to je?
Všechny tyto činy, deset bodů obžaloby,
jste spáchal kvůli uspokojení sexuálních fantazií, je to tak?
Ano.
Můžete se posadit, pane Radere.
Takto Dennis Rader popisoval deset brutálních vražd,
jako by to byla jeho práce.
Máš pravdu. Jako by pro něj byla jen práce
a on popisoval svůj postup.
S kolegou ze zpráv jsme si říkali:
„To snad není možné.“
Umíte si představit být v ten den jeho dcera, syn nebo manželka?
Spoustu věcí, které tam zazněly, jsem vypustila.
Byla to katastrofa. Bylo to prostě…
Nezvládala jsem to.
Povstaňte.
Kansaskou soudní síň čeká pár dní plných emocí.
Dnes začíná vynesení rozsudku nad sériovým vrahem Dennisem Raderem.
Soudní řízení sleduje celá Wichita, město s 350 000 obyvateli,
kde mnozí nikdy nepoznali život bez vraha BTK.
Okresní prokurátorka Nola Foulstonová
měla během slyšení za cíl
co nejvíc Dennise Radera ponížit.
Co to je, pane?
Je to plastová maska.
Ve Wichitě bylo provedeno několik domovních prohlídek.
Dennis Rader řekl: „Hlavní skrýš najdete v mojí pracovně.
V kartotéce.“
Kartotéka byla odemčená,
takže měl pocit, že tam ty předměty může bezpečně uchovávat.
Byla tam spousta fotek,
které za celou dobu nafotil,
a spousta kreseb.
Všechno měl popsané, datované a seřazené podle abecedy.
Měl tam odkazy, aby mohl všechno dohledat.
Vytvořil si tabulku svých projektů.
Tato zařízení si fotil.
Když jsem psala tátovi, říkal, že přijdou ještě horší věci.
Říkala jsem si: „Co je horšího než vražda?“
Je toho víc?
Stovky, ne-li tisíce.
Okresní prokurátorka ukázala fotky Dennise Radera
s punčochami na hlavě.
Chtěla ukázat světu, jaký je to zvrácený člověk.
Najednou zveřejnili, jak si liboval ve svazování,
jak byl nahý ve sklepě mých prarodičů, oblečený v šatech obětí.
Bylo to nekonečné peklo.
Obžaloba předkládá příšerné detaily.
Některé rodiny obětí u soudu znovu prožívají noční můru
a dnes budou moct Radera konfrontovat.
I přes snahu Dennise Radera zničit mou rodinu jsme přežili,
jsme silnější a držíme při sobě.
Naši vzájemnou lásku posílila bolest a ztráta.
Zastávám názor, že až bude po všem,
Dennis Rader nedokázal Oterovy zabít.
I když jsme se nikdy nesetkali, moji tvář znáte.
Stejnou tvář jste před víc než 30 lety zavraždil.
Tvář mé matky, Julie Oterové.
Způsobil naší rodině obrovskou bolest a utrpení.
Vzal život krásné jedenadvacetileté dívce,
zatímco 31 let dál žil ten svůj,
měl rodinu a vychovával děti.
Ani to nedokážu popsat.
Neexistují slova, která by vyjádřila,
jak ztráta Nancy ublížila mně a mé rodině.
Přišla jsem o kamarádku a důvěrnici.
Moje děti nikdy nebudou mít tetu a já nikdy nebudu mít další sestru.
Uplynulo takřka 19 let od chvíle,
co jsme s bratrem přišli o nejdůležitější ženu v životě.
Není fér, že jsme s ní mohli strávit jen tak málo času.
Prosím soud, aby té zrůdě dal
nejvyšší možný trest, jaký zákon umožňuje.
Já…
jsem si tuhle řeč nepřipravil,
ale…
Přál bych si, aby do konce života trpěl.
A…
Víte…
To je všecko.
Mluvím za svou matku, která je tu duchem s námi,
za svou rodinu a snad i celou rodinu přeživších.
Dnešek věnujeme vzpomínce na ty, kteří tu s námi nemohou být.
V tichosti budeme vzpomínat na otce,
bratra,
manželku,
matku,
sestru,
dceru a babičku.
Zatímco vás ničí skutečnost,
že vašimi posledními oběťmi byla ironicky vaše rodina,
my přijmeme svou novou rodinu,
s níž budeme věčně sdílet pouto
utvořené bolestí z neštěstí a ztráty.
Rodiny obětí byly neuvěřitelné.
Když dal soudce Dennisu Raderovi možnost promluvit,
rodiny nechtěly dopřát Dennisovi pocit, že vyhrál.
Pane Radere, chcete říct něco,
čím byste si zmírnil trest?
Proto rodiny obětí odešly ze soudní síně.
Vaše ctihodnosti, Sedgwick County, oběti,
uvědomuji si, že zločiny, které jsem spáchal…
Mám pokračovat, nebo…
Dobře.
Po prohlášeních obětí ho nechali mluvit.
Měl šanci se omluvit,
říct něco smysluplného nebo nad vším vyjádřit lítost.
Namísto toho se postavil a všem poděkoval.
Poděkoval policii, prokurátorce,
rodinám obětí, soudci.
Bylo to naprosto bizarní.
Pane Radere, prosím povstaňte.
Na základě vašeho vyjádření z 27. června 2005 před tímto soudem
vás znovu uznávám vinným.
Soudce ho odsoudil k 175 letům ve vězení.
To bylo naposledy, co byl na svobodě.
Potom, co tátu zatkli, jsem o ničem z toho nemluvila.
Takřka deset let jsem se odmítala vyjadřovat.
Když se mě při běžné konverzaci někdo ptal na můj život nebo otce,
řekla jsem, že jsme se odcizili nebo že je ve vězení.
Ctila jsem pravidlo Středozápadu. Nemluvit o ničem špatném.
A když jsem se dozvěděla o Stephenu Kingovi…
Když mi zavolal reportér z deníku Wichita Eagle,
jako by mi někdo poprvé dal svolení mluvit a všechno pustit ven.
Jakmile jsem dostala prostor mluvit,
pustila jsem to ven a začala svůj proces hojení.
V roce 2015 jsem se začala učit psát.
Napsat první knihu mi trvalo čtyři roky
a v roce 2019 se z ní stal bestseller.
Jste nesmírně odvážná, že jste o tom napsala.
Prošla jsem si peklem, ale pořád žiju. Takže moje rada zní:
„Naděje je za dveřmi. Nevzdávejte se.“
Když tady sedím…
obklopená věcmi, co souvisejí s mým tátou,
fotkami táty, mou knihou s mým tátou…
Velká část mojí aktuální identity
bohužel souvisí s mým otcem.
Měla jsem problémy na Facebooku.
Lidi mi posílali e-maily,
zprávy na Instagramu, SMSky,
stalkovali mě, vyhrožovali mi smrtí,
přáli si, abych byla tátovou jedenáctou obětí.
Moje terapeutka se mě nedávno zeptala,
co by se stalo, kdybych od toho všeho prostě odešla.
A já řekla, že bych měla klid.
Ale mojí realitou je, že s tím vším teď souvisí moje kariéra.
ÚŘAD ŠERIFA OSAGE COUNTY
Když se podíváte na tohle,
tak se to týká nevyřešené vraždy.
To jsem s ním chtěl probrat.
„26letá matka, která zmizela v sobotu při sušení prádla,
mohla být obětí trestného činu.“
„Denise Rathburnová, 25 let,
v sobotu odešla z domu mezi 15:00 a 20:30
s kočárkem plným mokrého prádla.
Už se nevrátila.“
Co tahle oblast?
Jezdili jsme tam na kole.
Můžeme se tam zajet podívat.
Sedli jsme si k tátovým záznamům.
Měl kroužkové bloky, kde si vedl poznámky o svých projektech,
což bylo stalkování, někdy vraždy,
někdy vloupání do domů. Měl jich na kontě tak 70–80.
Nechali mě, abych si ty materiály prohlédla.
Tyhle důkazy měli od roku 2005,
ale nikdy mě k nim nepustili.
Konkrétní místa, kam můžeme zajet a fyzicky se tam podívat.
Pročítám si tátovy zápisky.
Má poznačeno 81 jako rok 1981.
To mi byly dva tři roky.
Velkými písmeny tam má napsáno: Kerri/BND, což znamená bondáž/hra.
Vidím to a říkám si: „Co to sakra je?“
A hned za tím je další.
Píše tam: děti/koupel/S.
Tak táta označoval sex.
Tak přemýšlím: „To mě táta zneužil ve vaně, když mi byly tři?“
A proč má moje jméno napsané u bondáže?
Měla jsem z toho zamotanou hlavu. Byla jsem hrozně zmatená.
Možná si to táta trénoval u mě v pokoji.
Trénoval na mně?
V dětství jsem u sebe v pokoji trpěla nočními děsy.
Součástí těch nočních děsů
bylo pomočování, strach ze tmy, bála jsem se v posteli…
Souviselo to s nějakým zlým mužem v domě.
Jako by se k nám někdo vloupal.
To obětem dělal. Nevěděla jsem, kde se to v mé hlavě vzalo.
Myslím, že už od dětství se mi to podvědomí snažilo sdělit.
Říkalo mi: „V domě je zlý člověk.“
Vidět svoje jméno napsané jeho rukopisem mezi jeho projekty, to je síla.
Jediný, kdo se mnou komunikuje,
je policie z Osage County.
Nechala jsem se vtáhnout do jejich verzí příběhu.
Zjišťujeme, jestli nespáchal ještě něco.
Co já vím.
Všichni po mně něco chtějí.
„Můžeme napsat tvému tátovi? Dostaneš nás k němu?“
Není moc lidí, kterým můžu věřit, že chtějí poznat mě samotnou,
protože všechno se točí kolem mého táty.
Pak mě trollí na Twitteru a píšou: „Bez táty jsi nula.
Nemáš žádný život ani kariéru.“
Takže dneska jsem naštvaná.
Jsem frustrovaná, naštvaná a smutná.
Mám chuť se vzdát
a prostě… utéct.
Bylo mi z toho všeho mizerně, ale terapeut mi řekl:
„Policie jen všechno prošetřuje
a pokládá otázky, což je v pořádku.
Je to jejich práce. To nic.“
Pomáhá mi, když někdo řekne, že je to v pořádku.
Požádali mě, abych šla za tátou do vězení a zjistila,
jestli spáchal další zločiny nebo vraždy.
Jestli otec spáchal další vraždy,
musíme se dobrat pravdy,
a to dřív, než můj otec zemře.
Cítili, že je mi úzko.
Neviděla jsem ho 18 a půl roku,
ale beze mě se k mému otci nedostanou.
Takže ne, s tátou jsem ještě neskončila.
Několik dní jsem přemýšlela, o čem budu s tátou mluvit.
Policie mi říkala:
„Nezmiňujte to sexuální zneužívání.
Jinak se uzavře do sebe.“
Když jsme dorazili do vězení, museli jsme projít vnitřní strážní věží
a přes několik zamčených dveří.
Šla jsem tam se dvěma vyšetřovateli, s mužem a ženou
Táta byl zesláblý,
na invalidním vozíku.
Doslova brečel štěstím, že mě vidí.
Byl štěstím bez sebe, že vidí svou dceru.
U stolu byl ode mě asi jen metr daleko.
Strávila jsem tam dvě tři hodiny,
ptala jsem se, co všechno je u něj nového.
Říkám: „Pohřešuje se několik žen.
Zdá se, že to mohla být tvoje práce.
Případy odpovídají tvému stylu. I časový rámec by seděl.“
A on: „O čem to mluvíš?“
„Nemůžeme jen vzpomínat?
Strávit čas jako otec a dcera?“
Tak říkám: „Tati, proto tu nejsem.“
Vyhýbal se odpovědím, prý už zapomíná, ale za chvíli mu paměť sloužila.
Zatloukat, zatloukat.
Je prý naprosto nevinný
a svatý, kromě těch věcí, co udělal.
Říkal: „Bylo to jenom těch deset.“
A pak mu přepnulo.
Vytáčelo ho to vyšetřování.
Vytáčela ho média. Myslel si, že už je po všem.
Byl rozčílený.
Neměla jsem to dělat, ale zeptala jsem se táty
na tu poznámku v deníku.
„Co to znamená Kerri, bondáž, hra?“
A táta: „To byla jenom fantazie. Rodiny jsem se nedotkl.
Jenom si o mě vymýšlíš, abys byla slavná.“
Vrátila se mi posttraumatická stresová porucha…
Všechno se uzavřelo. Neviděla jsem, nemohla myslet.
Tak říkám: „A dost. Kašlu na to.“
Vychrlila jsem na tátu všech těch 45 let vzteku.
Úplně jsem upustila od scénáře.
Všechno jsem mu vyčetla, paní Hedgeovou,
to jehličí a to, že mě v šesti letech vozil v autě,
ve kterém vezl tělo paní Davisové.
Vypustila jsem všechno, co jsem v sobě držela.
Byla to obří koule traumat a já ji na něj vyklopila.
Jako bych byla zpátky doma, ten muž se vrátil,
ale nevěděli jste, kdo to je.
Je to táta, nebo ten rozčílený chlap?
Byla jsem vytočená. A on: „Kerri, můžeš si za to sama.“
Zpochybňoval moje slova, manipuloval se mnou,
lhal mi přímo do obličeje.
Jako bych ani nemluvila s tátou, ale s nějakým podřadným člověkem.
Když o něm všichni mluvili jako o psychopatovi,
narcisovi a nechtěli se k němu přiblížit,
já v něm tu lidskost vždycky našla, ale tehdy už ne.
K tomu člověku se už v životě nechci přiblížit.
Není to můj táta. Nevím, kdo to je.
Budu truchlit nad těmi vzpomínkami, tou holkou a rodinou.
O to všechno jsem přišla.
Už jsem mu ze sebe nechtěla dát ani kapku
a o nic z toho už v životě nestojím.
Od té odpornosti v mém otci
jsem se postupně začala izolovat.
Rozhodla jsem se od těch ohavností odtrhnout.
Kolik je to let od střední?
- Co? Kolik? - Dvacet…
- 1996? - Neumím počítat.
Já taky ne.
Myslím, že tak 25…
27.
Nekecej!
27 let od střední a 26 let od prváku.
To je fakt hrůza.
Pak si spočítáš, kolik ti je teď, a řekneš si: „To ne.“
Nedorazila jsi na sraz.
Bože, na žádný sraz nepůjdu. Děláš si srandu?
Říkali by: „Jaký s ním bylo dětství?“ „Jseš mu podobná.“
- Znáte moji mámu. Jsem podobná jí. - Jo. Taky myslím.
Jenže nikdo neví, jak vypadá moje máma.
Všichni, co mě znali dřív,
než tátu zatkli, mě znají jako Kerri. I mou rodinu.
A respektují to.
Andreu znám od školky.
Ritu znám od druhého stupně.
A pořád mě vidí takovou, jaká jsem.
Před pár dny jsem mluvila s manželem a řekla jsem:
„Hlavně Kerri přeju,
aby našla klid
a mohla žít svůj život bez těch temných mračen.“
- Zasloužíš si to. - Jo.
Rozhodně.
Já vím.
Naučila jsem se nastavit si hranice a ozvat se.
Stala jsem se veřejně známou osobou, abych mohla hájit oběti zločinů a traumat,
ale i přeživší.
Abych propůjčila hlas nejen lidem, kteří si prošli tím, co já,
ale i rodinám, jako je ta má,
a dalším obětem.
Budu se i nadále hlásit o slovo
a bojovat za ostatní rodiny, když to bude třeba.
V každém blbém titulku za posledních deset let stálo:
„Dcera vraha BTK.“
A v jednom to měli správně: „Kerri Rawsonová,
dcera Dennise Radera, vraha BTK.“
Chci být označována jako Kerri Rawsonová.
Obecně mě tak lidi asi označují, ale zároveň jsem mnohem víc.
Hodná. Tak je hodná holka.
Jsem máma, takže trávím čas s dětmi a chodíme na pláž.
Ráda čtu a dívám se na televizi.
A jako každý mám ráda klid. Jsem normální člověk.
Většinu dní si na tátu ani nevzpomenu.
Nemyslím na něj.
Pojď, jdeme se napít. Hodná.
Jsem to prostě já.
AKTUÁLNĚ NEBYLA PROTI DENNISU RADEROVI VZNESENA ŽÁDNÁ DALŠÍ OBVINĚNÍ Z VRAŽDY.
ŠTÁB KONTAKTOVAL RODINY RADEROVÝCH OBĚTÍ A PŘEŽIVŠÍ JEHO ÚTOKŮ.
VŠICHNI ODMÍTLI V TOMTO FILMU ÚČINKOVAT.
POKUD ČELÍTE VY NEBO NĚKDO Z VAŠEHO OKOLÍ SEXUÁLNÍMU ZNEUŽÍVÁNÍ,
NAVŠTIVTE WEBOVÉ STRÁNKY WWW.WANNATALKABOUTIT.COM
Překlad titulků: Michal Herman