Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Februar 2005. Den dag glemmer jeg aldrig.
Jeg var 26, og jeg var så træt af sneen og isen i Michigan.
Jeg var lærervikar.
Jeg kunne ikke lide at køre i sneen, så jeg var blevet hjemme.
Det var middagstid, jeg var stadig ved at vågne.
Jeg kiggede ud gennem persiennerne,
og en underlig bil holdt parkeret bag lejligheden.
Og den blev holdende.
Pludselig bankede det på min dør.
Far havde indprentet mig, at fremmede var farlige.
Lad dem bevise, hvem de er.
Så jeg slog døren op og satte foden i den.
Jeg ville forhindre ham i at komme ind.
Han sagde, han ville forhøre mig. Jeg spurgte, hvad der foregik.
Han spurgte, om jeg havde hørt om BTK.
En person, der har et ukontrollabelt ønske om at dræbe.
Et samfund i chok over anholdelsen af den formodede såkaldte BTK-morder.
BTK. "Bind, torturer, kvæl."
Og så siger han: "Din far er BTK."
-Dennis Rader. -Dennis Rader.
Dennis L. Rader.
Rader er 59 år gammel, gift og har to børn.
Han var spejderleder og medlem af den kristen-lutherske kirke
og arbejdede for Park City kommune som tilsynsførende.
Den tilsyneladende almindelige familiefar er anklaget for drab
på mindst ti personer gennem de sidste tre årtier.
Ifølge politiet i Wichita, Kansas, har Rader i årevis levet og dræbt
blandt sine venner og naboer.
Han gjorde det samme som alle andre fædre.
En seksuel sadist.
Han fik et kick ud af at dræbe.
Kan du forestille dig at finde ud af,
at din far er et af de ondeste mennesker på jorden?
Jeg ved ikke, hvem min far er, hvad han skjulte.
Brugte han min familie til at skjule sig? Brugte han os hele tiden?
Det er svært at vide, hvem jeg er, og om hvert øjeblik i mit liv var en løgn.
For et år siden ville jeg have svoret på, at min far kun havde myrdet ti mennesker.
Jeg fik fra starten at vide af FBI, kriminalbetjentene,
at, ja, det kun var de ti.
ENDNU ET KIG PÅ BTK-MORDEREN
Vi har en ny drejning i sagen om den berygtede BTK-morder.
Myndighederne udtalte i morges, at den berygtede BTK-morder,
som terroriserede indbyggere i Kansas i 1970'erne,
kan forbindes med yderligere to uopklarede sager i andre stater.
Jeg spurgte, hvad der foregik.
Og i næste øjeblik ringede politiet til mig for at tale om det.
Jeg kender ham nok bedre end nogen anden i verden.
Efterforskerne har al deres viden og beviser,
men jeg er den, der kan knække hans koder og aflæse ham.
Hvis min far har begået flere mord, er det vigtigt at vide det,
fordi det giver svar til de familier, som har ventet i årtier.
De familier fortjener svar, og sandheden er sandheden.
Men modargumentet er… Mit liv har også værdi.
Og hvor meget skal jeg ofre mig?
Og hvor mange traumer skal jeg gennemgå for at prøve at hjælpe?
Min far blev anholdt i 2005, og jeg var 26.
Alle fra Oprah til Larry King ville interviewe os. Diane Sawyer…
Og min familie sagde nej.
Så vi havde afvist alt.
Jeg gjorde alt rigtigt. Jeg lavede mad, jeg opdragede børn,
var hjemmegående mor, ledede en kirke for kvinder.
Jeg så ud til at have det godt.
Men sandheden var, at jeg døde indvendigt. De vidste ikke, jeg gemte mig.
Jeg brugte knap ti år på at rådne indvendigt efter anholdelsen,
fordi jeg ikke troede, jeg havde ret til at sige noget.
Midtvestens kodeks er ikke at lufte sit beskidte vasketøj offentligt.
Man holder det inde, mens man ser passende ud udenpå.
Sådan er jeg opdraget.
Og så i september 2014 var jeg en dag på vej i seng,
og Darian, som var min mand på det tidspunkt, sagde:
"Hej, Stephen King var med i morgenprogrammet.
Han talte om dine forældre,
fordi han skrev en novelle og lavede en film ved navn Et Godt Ægteskab."
Fortæl os om det her. Jeg mener, Dennis Rader,
fyren, der er en rollemodel i det virkelige liv.
Han var en prototype for fyren i min historie,
og han myrdede ti mennesker. To af dem var børn.
Og han havde et langt ægteskab og to børn, og hans kone sagde,
efter han var blevet fanget, at hun ikke havde vidst noget.
Og jeg sidder i min seng. Jeg er ked af det, jeg græder.
Jeg går frem og tilbage, og jeg er virkelig ked af det.
Jeg var også vred på min mand og vred på Stephen King
og ville bare ønske, at intet af det var sket.
Jeg havde tiet så længe, og der var så mange ting, der skulle ud.
BTK'S DATTER
Mit første interview nogensinde. Jeg åbnede mit hjerte i 40 minutter
om, hvem jeg var, hvem min far var.
Min mor, mit liv og ægteskab, hvordan de sidste ti år har været.
Og jeg var hovednyheden den aften og i de internationale nyheder næste dag.
-Tak, fordi du tog dig tid til programmet. -Tak for invitationen.
Da FBI-agenten underrettede mig, besvimede jeg næsten.
Alt, jeg holdt af, var væk.
Jeg var ved at dø af at holde det inde og ikke tale om det.
Jeg troede ikke, det var et problem. Jeg passede ikke på, hvad jeg sagde.
Jeg gjorde mange kede af det med de ord, der bare røg ud af min mund.
Og jeg var bare ked af,
at han havde besluttet at bruge vores… mine forældre som inspiration.
Jeg vil altid elske min far. Han er min far.
Men jeg forstod ikke helt,
hvad min far havde gjort som BTK, altså forbrydelserne.
Og jeg var i terapi, og det var forvirrende.
Brugte han min familie som skjul? Elskede han min mor?
Elskede han os virkelig? Eller brugte han os hele tiden?
Jeg tog fat i det hele og undersøgte mit eget liv
og undersøgte min fars liv for at kunne tale om det.
Det var bare et stort rod.
I 1974 dræbte min far fire medlemmer af en familie på syv.
Et par måneder før det var han blevet fyret fra Cessna.
Og han var glad for det job.
Han sagde, at han efter fyringen i efteråret 1973 blev deprimeret.
Han var humørsyg og kedede sig.
Og han sagde: "Ledighed er roden til alt ondt."
Og han begyndte at tænke på grimme ting og sætte dem i værk.
I 1974 var jeg inspektør hos politiet i Wichita.
Vores politichef gik på pension, og der blev på landsplan søgt
efter en ny politichef.
Og jeg tænkte: "Jeg tror sgu, jeg søger stillingen.
Jeg får den ikke, men jeg prøver."
Der var vist omkring 110 ansøgere. Og jeg fik jobbet.
Wichita var en meget rolig by i Midtvesten.
Folk passer sig selv.
På det tidspunkt i Wichita låste man ikke sin dør eller sin bil.
Det var bare et meget roligt, vidunderligt sted at bo.
Nogle af de ting, jeg gjorde, da jeg blev chef,
var at se på nogle store sager, som var sket tidligere.
Da jeg blev chef,
tænkte jeg ikke på, at det kunne være en seriemorder.
Ligene af Joseph Otero, hans kone Julie, deres datter Josephine
og deres søn Joseph II blev opdaget i deres hjem i Wichita.
I 1974 var jeg bare en fotojournalist på KAKE Television,
og jeg blev sendt til et hus.
Vi vidste, at der var sket et mord.
Vi vidste ikke, hvor mange eller noget.
Jeg bemærkede, at ingen talte.
Kriminalbetjentene klappede i.
Ældste søn, Charlie, kom hjem fra skole,
og han gik ind og fandt denne forfærdelige scene.
Hans forældre, hans bror og søster var blevet myrdet,
og han brød totalt sammen.
Han prøvede at løsne dem.
Og så løb han ind til naboen for at søge hjælp.
Det var traumatisk for ham. Selvfølgelig var det det.
Det er en bizar sag for denne del af landet.
Det er det værste, jeg har set i de 30 år, jeg har arbejdet med drabssager.
Og vi giver ikke op.
Det var bare et rigtig forfærdeligt mord.
Hvordan kunne nogen dræbe et barn?
Den slags skete ikke her.
Jeg blev briefet i Otero-sagen af kommandostaben i efterforskningen.
Den retning, de tog, var, at grundet forbrydelsens natur
troede de, det var en slags hævnforbrydelse
eller måske en slags narkorelateret ting.
Men de andre efterforskere så på det seksuelle aspekt.
Husk, at der ikke bare er en eller to efterforskere.
Der er flere, og de går i flere forskellige retninger
for at prøve at løse det her.
Det er deprimerende at se Wichita så nedslidt på visse steder.
Det er bare… Byen har altid været nedslidt.
Men det er bare skidedeprimerende.
Det er ikke rart at besøge Wichita.
Min PTSD rammer mig hårdt.
Noget rammer mig bare, og jeg bliver…
Jeg går ind i en verden af traumer.
Jeg havde helt glemt, at jeg plejede at vandre, cykle
og gå ture i vejsiden med far.
Far viste mig de små veje,
hvor man kunne køre i stedet for på motorvejen.
Han havde mere tålmodighed og var roligere end min mor.
Min mor plejede at flippe ud.
Han var ret sjov at hænge ud med. Han lod dig gøre, som du ville,
og rode dig ud i ting og blive beskidt. Han var ligeglad.
Det er den kristen-lutherske kirke på 53. gade og Hillside.
Mor og far mødtes i kirken i august 1970.
Det var kærlighed ved første blik.
Og de blev gift ni måneder senere.
Mine tidligste minder er nok fra, da jeg var to eller tre.
Vi boede i et hus med tre soveværelser. Vi havde en stor have som børn.
Far byggede os en enorm træhytte på pæle.
Vi plejede at overnatte i træhytten.
Vi hjalp med havearbejde. Han lærte mig at plante blomster.
Han tog mig med til isenkræmmeren
hver lørdag for at hente ting, da vi byggede træhytten.
Min far behandlede mig aldrig som en pige.
Han behandlede mig som en drengepige og lod mig følge ham i alt.
Så snart jeg kunne gå, var jeg altid ved hans side.
Kerri og jeg er lige gamle, så vi gik i skole sammen.
Hun var fra samme nabolag.
Så vi holdt Halloween sammen. Vi spillede fodbold sammen.
Vi gjorde alt.
Det var et meget lille samfund, en lille by, så du kendte alle.
Jeg voksede op med Rader-familien, og de var som alle andre familier.
Han gjorde det samme, som alle andre fædre gjorde.
Vi kaldte ham Park Citys hundefanger.
Vi har sporet dem. Hundene er territoriale og ondskabsfulde,
og vi har forsøgt at samle og indfange dem, så godt vi kan,
sammen med ejerne af de dræbte får.
Han fangede ikke bare hunde.
Han greb også ind, hvis dit ukrudt var for højt og lignende.
Hvis nogen fik en bøde i Park City, jokede vi altid…
"Dennis var ude med linealen igen."
Min far lignede en meget velopdragen og rar mand.
Men far havde de her øjeblikke.
Noget udløste ham, og han blev en helt anden,
og det kunne være farligt.
Og som barn vidste man:
"Jeg må hellere holde lav profil, ellers bliver jeg råbt ad."
Du skulle ikke sidde på fars stol ved køkkenbordet.
Du lod ham spise først.
Du lod ham vælge, hvad du skulle i din fritid,
hvilke film, du så, hvor du skulle hen…
Masser af kontrol, ikke?
Og nu indser du, hvem min far er, hvad han gemte på…
Wichita Eagle var en avis.
Vi var omkring 125 medarbejdere på redaktionen.
Det inkluderede fotojournalister, sport, forretning, hvad som helst.
Næsten alle.
Det var spændende.
Der blev længe talt om Otero-sagen, fordi…
Man havde ikke set fire mennesker, inklusive børn, dræbt før.
FÅ SPOR I MORDSAG
Jeg understreger, at der er mange ting i sagen,
som ikke blev oplyst før senere.
Politiet sagde, det var makabert, eller det var sådan og sådan, de gjorde.
Men der var så meget, man ikke vidste.
Vi anede ikke, hvor frygteligt det var.
Vi måtte holde visse ting hemmelige under efterforskningen.
Offentligheden måtte med andre ord ikke kende detaljerne.
Og så i oktober 1974 anholdt politiet Sebring-brødrene.
De var pædofile. Det er, hvad de var.
De indrømmede, da de blev taget ind, at de havde dræbt Otero-familien.
Det var selvfølgelig en stor nyhed.
Og det vakte stor opmærksomhed hos nyhedsmedierne.
Og det førte til brevet.
OTERO-SAGEN
Wichita Eagle modtager et brev.
Nogen kom frem og sagde: "Hey. De tre fastsatte gjorde det ikke.
Og grunden til, at jeg ved det, er, fordi jeg gjorde det."
De detaljer, der var beskrevet i brevet, pegede tydeligt på,
at den person, der skrev brevet, havde begået forbrydelsen.
På det tidspunkt søgte han identitet.
HELD OG LYKKE MED JAGTEN
I brevet stod der, og jeg citerer:
"Jeg skriver dette for skatteydernes skyld og for at spare jeres tid.
De tre fyre, I har i varetægt,
de ved ingenting. Det var mig, der gjorde det."
Og så fortæller han om hver og en, han dræbte.
"Bondage: hænder bundet med persiennesnor.
Fødder og under knæ, over knæ og talje med en tørresnor
i en enkelt længde.
Død: kvælning."
Politiet må have fået kuldegysninger, for de har billeder af, hvordan det så ud.
Han beskriver det fuldstændigt, 100 % præcist.
Han tilføjede et PS til sit notat.
"PS. Siden sexforbrydere af natur ikke ændrer deres fremgangsmåde,
gør jeg heller ikke.
Mine kodeord er:
'Bind dem, torturer dem, kvæl dem.'
B.T.K. I vil se, når han er i gang igen.
De vil være på det næste offer."
Husk, at vi ikke har med en "normal" kriminel at gøre.
Vi har at gøre med en pervers og syg person.
Og hvis personen stadig er i live, vil personen formodentlig dræbe igen.
Vi havde psykologer fra FBI, som gav os oplysninger.
Og det, vi fik at vide, var, at hvis han ikke dræber her,
dræber han en anden. Et andet sted.
Så vi slog alarm til andre afdelinger
og sendte kriminalbetjente til flere forskellige steder
for at se, om vi havde en morder, der slog til andre steder.
Og vi kunne aldrig få det til at hænge sammen.
Vores konklusion var, at grunden til, at vi ikke kunne finde personen,
var, at han var en af os.
Nu har vi nogen på lokalt plan, som vi skal koncentrere os om,
og vi skal identificere.
Shirley Vian var enlig mor.
Hun havde tre børn.
Hun gik hjemme og var sygemeldt
og havde det ikke godt på det tidspunkt.
Shirley havde sendt sin seksårige til købmanden.
Og på vej tilbage møder han en mand med en mappe,
og en diskussion fandt sted mellem dem.
Og som et resultat af den diskussion,
kom manden ind i huset.
Overfaldsmanden låser de tre børn inde på badeværelset.
De oplever, at han gør noget forfærdeligt mod deres mor.
Derefter får de mulighed for at flygte
gennem vinduet på badeværelset for at skrige og bede om hjælp.
Da gerningsmanden løber ud af huset,
går børnene ind igen, og de finder deres mor død på sengen.
Da sagen kom ind, informerede efterforskerne mig om,
at de efter at have set gerningsstedet troede,
at det kunne have forbindelse til Otero-sagen
på grund af den måde, stedet var efterladt.
Den 26-årige Shirley Vian blev fundet med en plastikpose over hovedet
og en snor om halsen.
Børnene, der var låst inde på et badeværelse, fortalte,
at angriberen var en mørkhåret mand sidst i trediverne eller fyrrerne.
På det tidspunkt blev det besluttet ikke at forbinde sagerne direkte med hinanden,
indtil det kunne fastslås med sikkerhed.
I vil finde et mord på… South Pershing.
Nancy Fox.
-South Pershing? -Det stemmer.
KVINDE FUNDET DRÆBT
Den 25-årige Nancy Jo Fox
blev fundet død i sin lejlighed i Pershing Street.
Hun var blevet bundet og kvalt.
Drabet blev anmeldt af en mand fra en telefonboks.
Politiets teori er, det var morderen, der ringede.
Hvis du genkender stemmen, så ring til 268-4156.
I Nancy Fox-sagen var telefonledningen blevet skåret over
ligesom i Otero-sagen.
Baseret på de beviser, vi havde, stod det på det tidspunkt klart,
at Otero-sagen, Shirley Vian-sagen
og Nancy Fox-sagen
var forårsaget af det samme individ.
Og det fik efterforskningen til at søge
efter en seriemorder.
Den tiende februar 1978
blev jeg ringet op af Larry Hatteberg, som bad mig komme
og se på et brev, de havde modtaget på KAKE Television.
Receptionisten, der sorterede vores post, fandt brevet fra BTK.
Og hun tog det med til redaktionen og gav mig det.
Jeg åbnede det og kiggede.
Og jeg tænkte: "Åh gud, nu går det løs."
Vi kontaktede politichefen.
Vi fortalte, at vi havde et brev.
"Her er brevet.
Til gengæld vil vi bede dig komme og være med i nyhedsudsendelsen i aften."
Og jeg troede, han ville sige nej.
Og han tilkaldte kriminalkommissæren.
De talte i 20 minutter.
Og så kommer de ud, og han siger:
"Okay, jeg deltager i nyhedsudsendelsen i aften."
Vi har besøg af politichef Richard LaMunyon.
Jeg har et par spørgsmål.
Hvorfor tror du, at BTK-brevet er ægte?
Der er ingen tvivl om, at den eneste person,
der kan have den type oplysninger, der var indeholdt i brevet,
må være morderen selv.
BTK indledte dagens brev med et spørgsmål.
"Hvor mange skal jeg dræbe, før jeg får et navn i avisen
eller national opmærksomhed?"
BTK hævder at have kvalt i alt syv kvinder.
Han sendte en liste over sine ofre, der startede med tallet fem,
hvor han skrev: "Gæt motivet og offeret."
Det var første gang, at nogen uden for politiet
blev gjort opmærksom på, at der var en forbindelse
mellem Otero-mordene, Vian-mordet og Fox-mordet
og et syvende mord, som ikke var blevet identificeret.
Vi var forpligtet over for samfundet til at identificere det nye offer.
Hvis vi kunne fastholde hans kommunikation med os,
ville vi forhåbentlig få mulighed for at samle
nok beviser til at få nogle svar og finde ud af, hvem personen var.
Jeg tror, at Richard LaMunyon var den bedste politichef,
Wichita nogensinde havde haft.
Richard LaMunyon var den slags politichef,
som, når han var på en mission for at finde en kriminel, ikke gav slip.
Han var som en hund med informationen mellem tænderne,
og han ville ikke lade nogen afspore ham fra sin mission.
Politichef LaMunyon mødtes i morges med betjente, der arbejder på sagen.
Politiet indrømmer, de har mange tips at tjekke,
men der er intet gennembrud i sagen.
I aften mødes LaMunyon med eksperter for at se
på alle tilgængelige beviser.
I brevet til KAKE omtalte BTK drab på syv personer.
Men et offer nævnte han ikke ved navn.
Der har været mange uopklarede mord gennem årene,
og politiet er ikke sikre på, hvem det syvende BTK-offer var.
Flere kilder i afdelingen tror, det var Kathryn Bright.
I april 1974 blev en mand ved navn Kevin Bright
skudt i hovedet og løb udenfor,
mens han råbte, at en mand var kommet ind i huset
og havde skudt ham, og at hans søster Kathryn var derinde,
og at han var kommet for at røve dem.
Kathryn Brights bror, Kevin, havde set en del af mordet,
og han kunne til en vis grad fortælle politiet, hvad der var sket.
Vi fandt Kathryn Bright dolket i sit hjem.
Kathryn var universitetsstuderende på Wichita State University.
Hun kom normalt alene hjem.
I dette tilfælde kom hun hjem sammen med broren, Kevin,
midt på dagen.
Overfaldsmanden var i huset og ventede på hende.
Baseret på, hvad Kevin fortalte os, kom de ind i huset
og personen rettede en pistol mod Kevin
og kommanderede ham til at binde sin søster, Kathryn.
Han gjorde det…
Og så blev Kevin ført til et andet rum.
Og han forsøgte at sætte en nylonsnor om Kevins hals,
og så opstod der et slagsmål, og Kevin blev skudt.
Han faldt om og spillede død.
Kevin blev kørt på hospitalet med skader i hovedet.
Vi arbejdede sammen med ham for at identificere gerningsmanden.
Kevins beskrivelse var ret generisk.
Det var en kaukasisk mand, måske omkring 30,
normal, cirka 80 kilo…
Han kunne bare ikke hjælpe os.
DOLKET OG SKUDT AF DEN INDTRÆNGENDE
Husk, at det først var, da BTK sagde, at han havde begået de mord,
at kravet om, at noget blev gjort i sagen,
ja, blev femdoblet.
Og følelsen af, at han stadig er her,
og at han stadig går på arbejde og ligeså godt kunne være en nabo…
Sådan viste det sig at være.
Gaden er godt nok slidt.
Der boede min bedste ven.
Der var jeg babysitter.
Min babysitter boede på den anden side. Og der er det.
Her voksede jeg op.
De jævnede det med jorden, så det ikke blev taget
af folk, der ville sælge det på eBay stykke for stykke.
Der skete meget, efter jeg havde talt i medierne,
og det føltes, som om Wichita blev et fjendtligt territorium.
Første gang jeg kom tilbage til min have var i 2015.
Jeg havde ikke været i min have i cirka ti år.
På den ene side har jeg en million minder om,
hvad jeg gjorde i det her træ og i det der træ.
Det var her, far og jeg lavede have sammen.
Han havde alle mulige grøntsager. Og der var en blomsterhave her.
Alt det her var have.
Der kom en sti op her.
Der var en gangsti herovre.
Og far plantede druer her, hvilket var skørt.
De var grimme og sure.
Jeg tror, man kan se nogle af vinstokkene derinde.
Druerne var en af hans mere skøre idéer.
Tager hun billeder?
-Tager hun billeder? -Nej, det gør hun ikke.
Det er svært at være der, fordi det…
Det tager mig tilbage til de steder, ikke?
Så selvom alt var godt i min have, er du stadig der
ved det hus, hvor alt ikke altid var godt, lige der, hvor far var.
Selv i dag kan jeg fortælle
til mindste detalje om, hvad min far har gjort.
Min far har gjort, hvad vi ved.
Men at tro på det kan stadig være svært.
"Far er BTK.
Undskyld, hvad?"
Det er, som om det ikke ryger helt ind.
Det er noget andet. Folk kritiserer det. "Vent lige.
Hvorfor siger hun det ene øjeblik,
at hun er et offer, og hvorfor græder hun så?
Hvad er hun ked af?
Og i næste øjeblik taler hun om, hvor skønt livet er." Og jeg…
Sådan var mit liv.
Det var primært godt med glimt af dårligt.
Vi forstod det bare ikke.
Og så i glimt fandtes hele det store, onde isbjerg.
Det er jo i virkeligheden forladt. "Hvad er der sket med min familie?"
Hegnet er pilråddent og faldet fra hinanden.
Jeg ved ikke engang, hvorfor det er der.
Det hele er forfaldent og grimt.
Vores familie imploderede.
Det tog lang tid.
Men min fars traumer imploderede os,
og her er vi så nu.
I har ingen respekt for andres privatliv.
Hun bor her ikke længere.
Det ikke hende, der går igennem det her hver dag.
Fatter I det?
Kerri Rawson fik en rolle, hun ikke havde bedt om.
Ligegyldigt hvor hun er, når folk opdager, at BTK var hendes far,
så bliver hun BTK's datter.
Hvordan overlever man det?
Jeg har skjult alt om min far, mit liv, misbruget, traumet,
fordi en del af offentligheden
helt klart vil behandle dig forfærdeligt for at være en seriemorders barn.
"Hvad skjulte du? Hvad vidste du ikke?
Hvorfor afslørede du ham ikke for verden?"
Jeg ventede på, at nogen kom og gav mig chancen for sige eller gøre noget.
Osage County har bedt mig om at assistere ved efterforskningen.
Jeg har ikke valgt det her.
Det er, hvad jeg har fået. Det er mit liv.
Og du må vælge, hvad du vil gøre med det.
-Er du klar til at grave ned i det her? -Altid, aldrig.
En af de ting, der vil hjælpe med at finde svar,
er at få dig op i området igen for at se, hvad du kan huske.
Og det vil hjælpe os til at forstå
og tydeliggøre billedet af, hvor din far måske var,
eller hvor han ikke havde nogen aktivitet, efter hvad du ved.
Så fra 1974 til 1979 blev der med fuld åbenhed
sendt beskeder i Wichita fra BTK
til avisen og politiet, til nyhedskanaler.
Underlige breve, digte,
nogen hævder at have myrdet syv mennesker.
Det her skete faktisk, før jeg blev født, eller da jeg var helt lille.
Det sidste brev blev sendt i 1979.
Senere fandt jeg ud af, at det var på min første fødselsdag.
Min far holdt min første fødselsdagsfest
og gik så ud i sommervejret og sendte en besked.
Og det var den sidste BTK-meddelelse i lang tid.
Han sagde senere, at det at få børn bremsede hans mord.
Han fik travlt med at opdrage børn. Han var jo altid efter mig.
Jeg har nogle billeder her, og det er blanding af forskellige år.
En af de ting, jeg nød med min far, var at tage til Grand Canyon.
Vi var der i 1986, det var ved kanten,
og så i 1995 tilbragte vi en uge ved kanten.
Det sneede, og det var koldt,
og jeg sov faktisk i et telt med min far, fordi jeg frøs.
Det var rart, fordi han var varm.
Vi var på nogle skønne familieferier.
Vi slog lejr og vandrede, fiskede en masse og camperede i Kansas.
Vi vandrede i Colorado, oppe ved Durango. Der er et vandreservoir deroppe.
Vi tog på dagsture, og vi fiskede ørreder,
og vi rejste i Yellowstone og Teton-bjergene og alt det der.
Altså, når man ser på de her billeder, så ser man bare en normal familie, ikke?
Min far fløj bare under radaren.
Og de fandt ham ikke i 31 år, fordi han jo var lige for næsen af dem.
De ledte ikke efter en som min far, den almindelige mand med egen familie.
Otero-mordet var i 1974.
Der var Otero-mordet, så endnu et mord, så endnu et mord,
så nogle andre mord, og det akkumulerede bare.
Og så… ingenting.
For 30 år siden i dag kom 15-årige Charlie Otero hjem fra skole
og fandt hele sin familie myrdet, og så begyndte den mest berygtede
uløste seriemorderserie i Wichitas historie.
Avisen lavede en 30-års jubilæumsreportage.
For 30 år siden blev Otero-familien dræbt,
og senere kom der flere drab.
Men vi har ikke hørt fra BTK siden da.
HISTORIEN OM EN MORDER
Ingen vidste, hvad der blev af ham. Men nogle af de mange teorier var,
at A, han var fængslet for en anden forbrydelse,
B, han var død,
eller han havde forladt landet eller området for aldrig at vise sig igen.
Da jeg begyndte som nyhedsoplæser her i Wichita i 1984,
blev der talt om, at der for resten var noget, der hed BTK.
"Han dræbte nogen i 70'erne, og alt er okay nu.
Han er enten død eller i fængsel."
Og det var bare en legende.
Ingen tænkte overhovedet på BTK.
Der var ingen, der talte om ham.
Og derfor dukkede han op igen.
Her er de seneste nyheder fra KAKE On Your Side.
Godaften. Seriemorderen, som terroriserede Wichita i årevis
skaber ny frygt i aften.
Politiet udtaler, at BTK muligvis er tilbage i Wichita.
Og måden, han dukkede op på igen,
var så utroligt chokerende.
Han sendte Wichita-avisen
et kørekort fra et drab,
som ingen vidste, han havde noget at gøre med.
Et brev modtaget af KAKE TV blev overgivet til os i onsdags.
Vi undersøger muligheden for, at dette brev er fra BTK,
og vi har overdraget brevet til FBI.
Efter BTK sendte brevet, kom min chef til mig og sagde:
"Hej, vi er blevet inviteret til at deltage. Vil du med?"
Og jeg sagde: "Ja, klart."
KVINDE FUNDET KVALT I WICHITA
BTK hævder i brevet, at Vicki Wegerle var hans ottende offer.
Hun blev fundet kvalt i sit hjem i september 1986,
flere år efter BTK sidst lod høre fra sig.
Det brev indeholdt fotografier taget på et gerningssted.
Det var gerningsstedet for offeret Vicki Wegerle.
Og hun blev myrdet i sit hjem.
Sagen ved hendes mord er, at, da beredskabet ankom,
transporterede ambulancen hende derfra i et forsøg på at redde hendes liv,
før politiagenter ankom, eller billeder blev taget på stedet.
Der var ingen politifotos af gerningsstedet.
Men de billeder, BTK sendte til os,
viste tydeligt offeret i hendes hjem, og hun var død.
Så vi vidste, at, hvem han end var, var han den ægte vare.
Han var rent faktisk BTK.
BTK DUKKER OP IGEN EFTER 25 ÅR
Kan du forestille dig,
hvor overlykkelig han blev over overskriften her?
BTK DUKKER OP IGEN EFTER 25 ÅR
Det var hans mål. At få omtale.
Og det fik han.
UNGE KVINDER FRYGTER NU IGEN BTK
Vi var lige så meget i chok
som den gennemsnitlige person på gaden.
Alle i medierne,
og til en vis grad også politiet, var målløse.
Ligesom alle andre i Wichita, håbede de ansatte hos KAKE,
at BTK var en gammel nyhed, bare en gammel sag.
Men nu, hvor politiet siger, at BTK er tilbage, vender frygten tilbage.
Stephen Relford var fem år gammel, da BTK myrdede hans mor,
men værre er, at han og hans to søskende hørte det hele.
Jeg genoplever det stadig.
-Gør du? -Ja.
Hvad oplever du?
Det var mig, der åbnede døren for det ****.
Lukkede ham ind.
Det kan jeg ikke glemme.
Det var en af min karrieres mest chokerende afsløringer.
Og det værste var spørgsmålet om,
hvad han ville gøre næste gang for at få omtale.
Så snart det kom frem i medierne, begyndte telefonen at ringe,
og e-mails strømmede ind.
Der blev indsendt spor,
folk, der fortalte, hvem de troede, BTK var,
eller alle mulige tips.
Man kan ikke tjekke dem alle.
Man kan ikke håndtere dem enkeltvis.
Men hvad vælger du ikke at tjekke? Hvad, hvis det netop var det?
Det er meget svært.
Nu skal du høre, hvad vi har.
Et mistænkeligt brev blev sendt til os.
Afsenderen er en Thomas B. King.
Den anden meddelelse, han sendte, efter han var tilbage, var til KAKE TV.
Ja, det er Glen Horn.
Og det var "Historien om BTK".
Den bog, han ville skrive om sig selv.
Og der stod: "Kapitel et, kapitel to, kapitel tre, kapitel fire."
"Historien om BTK. En seriemorder fødes. Daggry. Fetich. Fantasiverden.
Eftersøgningen starter. BTK raserer. Nattøj. MO-ID-RUSE. Hits. Skattede minder.
Sidste tæppefald. Skumring. Kommer der flere?"
Kapitel 13.
"Kommer der flere?"
Ingen vidste, om omtale var så vigtig for ham,
at han ville dræbe igen.
FBI, enheden for adfærdsvidenskab, støttede os lige fra starten. De sagde:
"Jeres bedste chance for at fange BTK er at få ham til at kommunikere.
Få ham til at føle sig godt tilpas
i kommunikationen med jer."
Derefter begyndte vi at modtage meddelelser
hver måned eller hver sjette uge.
I sidste uge blev der sendt tre pakker til en lokal TV-station med smykker,
måske fra et offer.
Den var i UPS-boksen.
UPS-manden åbnede en konvolut, der indeholdt billeder
og et brev fra BTK.
Nu udfordrede han dem til at finde ham,
drillede dem med kryptiske spor, der måske var sande, måske ikke.
Vi vidste, han holdt øje med os, fordi han skrev ting,
der viste, at han så os hver eneste aften.
Jeg nævnte i nyhederne klokken ti,
at Jeff og jeg var forkølede.
Vi er temmelig snottede.
To dage senere får vi et brev
og der stod: "Jeg håber, Susan og Jeff har det bedre."
BEKLAGER SUSAN OG JEFFS FORKØLELSE
Jeg får stadig
den samme
følelse af vild frygt i min krop,
når jeg taler om det.
Det er en af de sværeste sager, jeg har arbejdet med.
Og det ville være interessant at tale med den person, der står bag.
Det her er et postkort, ikke et brev.
Der står…
"Mellem 69. gade nord og 77. gade nord på Seneca.
Indhold cornflakes-æske.
Nattøj, Lille Mex og dukke.
Fortæl, om I eller politiet i Wichita modtager dette."
I denne meddelelse giver han endnu et spor til politiet.
Der var blevet fundet en cornflakes-æske.
Vi sendte straks en journalist og en fotograf derud.
Det var ude på en landevej under et stopskilt.
Og vi fik en masse optagelser.
Inspektør Ken Landwehr og kriminalbetjent Kelly Otis ankommer
kort efter, og efterforskere tilbringer timer på stedet.
Politiet har bedt os ikke at afsløre stedet,
før de har kunnet undersøge sagen.
Politiet kom og hentede æsken.
Det var dem, der åbnede den.
Og indeni var der en Barbie-dukke
med en løkke om halsen.
Ved hjælp af cornflakes-æsken
udtrykte han sit ønske om at kommunikere med os på disketter.
Og det bekymrede ham, at vi måske kunne finde ham.
Og han spurgte: "Kan det identificere mig?"
Og så sagde han noget meget interessant. "Sig sandheden."
Og så instruerede han os om at sende vores svar gennem avisen,
med ordene: "Rex, det skal nok gå."
Kenny Landwehr indsatte annoncen, som BTK havde bedt om.
Og så sendte han os en diskette.
Metadataene viste, at den var blevet brugt på biblioteket i Park City,
i den kristen-lutherske kirke…
Og så var der et brugernavn.
Og navnet var bare "Dennis".
Inden for få minutter viste et krydstjek af de to organisationer,
at en person ved navn Dennis Rader
var menighedsformand fra den kristen-lutherske kirke.
IT-folkene fra politiet i Wichita var totalt begejstrede.
Og til sidst fandt de frem til en adresse i Park City lige uden for Wichita.
Jeg var klar. "Så er det nu. Lad os hente ham."
Men Kenny Landwehr sagde: "Vi skal være sikre på, at det er BTK.
Vi skal have hans DNA."
Jeg så, at hans datter havde læst på Kansas State University.
Og jeg vidste selv fra universitetet,
at hvis man studerer der og har et medicinsk problem,
går man til Lafene Studenterlægehjælp.
Og jeg sagde: "Jeg kører forbi og ser, om de har noget."
Optegnelser viste, at hun havde fået foretaget en celleprøve.
De gav mig prøven.
Jeg sendte den til DNA-analyse.
Og endelig blev jeg ringet op.
"Det er afkom af din BTK."
Allerførst ringede jeg til Kenny Landwehr.
"Kenny, det er ham."
"Okay. Vi ses i morgen tidlig."
Den morgen begyndte redaktionen at opfange monitortrafik
fra politiet, og vores redaktører sagde:
"Der sker noget i Park City.
Vi ved ikke hvad, men vi skal have nogen derop."
Kabine 6, det er skakmat 1-6.
Vi vidste, Dennis Rader arbejdede for kommunen,
og at han gik hjem og spiste frokost hver dag.
Så vi installerede os på en vej ved siden af hans hjem
og ventede på, at han skulle komme kørende.
Da han kørte forbi os, kørte vores politibil ud bag ham,
tændte nødlysene og fik ham til at stoppe.
Jeg tænkte: "Han ved, det er slut.
Og jeg tror, han vil ønske at dø med et brag."
Det ville jeg ikke have.
Så jeg kørte op til politibilen,
og jeg nåede frem til Dennis Raders bil, netop som han åbnede døren
og begyndte at stige ud.
Jeg tog fat i ham og drejede ham rundt, så han røg direkte ned på asfalten.
På det tidspunkt fik jeg følgeskab af flere medlemmer af indsatsstyrken.
Og vi får ham i håndjern, får ham op.
Og jeg står der, jeg har stadig fat i ham,
og han vender sig mod mig, kigger på mig og siger:
"Siger du til min kone, jeg ikke er hjemme til frokost?
Du ved vel, hvor jeg bor."
Min far blev anholdt i 2005, og jeg var 26.
Og så blev der vendt op og ned på verden for mig og min mand.
Efter 18 måneders ægteskab.
Vi var så unge, boede i Michigan, ingen familie.
Og vi havde en samtale med FBI den første weekend,
og så var det bare… "Vi ses senere. I er alene."
Jeg var meget vred. Jeg var vred over DNA'en.
Det var en krænkelse af mit privatliv.
Jeg var flov over celleprøven.
Jeg var allerede vred på politiet. Jeg var vred på FBI.
Jeg var vred på alle.
Vores liv var bare væk.
Megaomvæltning. Jeg var bare vred på alle.
Efter anholdelsen fik jeg besked på at udføre ransagelsen
af huset, hvor Dennis Rader boede sammen med sin kone.
Da jeg trådte ind ad døren, var det første, jeg så,
billeder på væggen over sofaen,
som viste ham og familien deltage i aktiviteter i Kansas,
universitetsaktiviteter, fodboldkampe. Alle mulige ting.
Og jeg tænkte bare: "Wow."
De ting, vi fandt i huset, skabte bare flere spørgsmål hos mig.
For eksempel, når man går ind ad hoveddøren,
er der et klædeskab.
Men på hylden, lige over frakkerne, var der drabsudstyr.
Det var en lille taske med færdigknyttede reb, en bandana.
Der var håndjern, en 32 mm automatpistol.
Skuret ude bagved indeholdt nogle interessante ting.
Nogle trofæer, smykker. Ting, der havde rørt deres hud.
Tøj, især undertøj.
Han beholdt det hele.
Ting, der tydeligvis kunne have været brugt,
sikkert var brugt, til at torturere nogle af ofrene.
Som efterforsker fandt jeg det meget alarmerende.
Og jeg tænkte: "Wow, vi får rigtig indblik i hans sind."
Dette er stedet. Folk strømmer forbi for at se stedet.
Park City, et lille samfund hvor alle kender alle.
Eller det troede de da.
Jeg talte med hans kone, og hun benægtede alt.
"Nej."
Hun var meget venlig. Hun råbte ikke ad os.
"Nej. I har fat i den forkerte person."
Og mens vi talte med hende, ankom Kerri.
Vi fik ikke fat i min mor indtil senere samme dag.
Og hun var også helt ude i tovene.
Hun og jeg kunne ikke rigtig sammen.
Hun sagde til Kerri: "Du kender din far.
Du ved, det ikke passer. Der er sket en frygtelig fejl.
Det er… Han er ikke en morder. Det er ikke ham."
Jeg troede, jeg skulle dø den nat.
Jeg mener, I er to mennesker,
som bor sammen og færdes sammen,
har mange ting til fælles.
Tror jeg, hun vidste noget?
Nej.
Det tætteste, hun nok kom på det,
var…
De sad og så fjernsyn.
Og et af medierne læste en af meddelelserne op.
Og efter nyhedsindslaget var slut, sagde hun: "Den BTK-fyr,
han skriver ligesom dig."
Og han…
Han sagde ikke noget,
men jeg har en sikker mavefornemmelse af,
at havde hun forfulgt det,
ville han have skaffet hende af vejen.
Dennis, jeg har et spørgsmål.
Hvorfor tror du, vi gerne vil tale med dig?
Det ved jeg ikke.
Som mistænkt går jeg ud fra, at I har noget på mig.
-Er du ikke nysgerrig? -Selvfølgelig.
Skal vi dele det med dig?
Hans første interview var med Kenny Landwehr
og en af adfærdsforskerne fra FBI.
Kenny fremlagde de belastende beviser, som vi havde imod ham.
-Ved du, hvad det er? -En diskette.
Ja.
Og grunden til, at der bruges hel masse penge
på kriminalteknikere, er børneporno.
-Undskyld? Nej. -Det er børneporno.
FBI og det lokale politi
er blevet rigtig gode til at se på folks disketter
og at kunne spore dem.
-Det er interessant. -Så hvis vi får…
Så hvis vi modtager sådan noget, så kan vi gå derind,
og vi kan se, at den kom fra den kristen-lutherske kirke.
Så kan vi tjekke computerne og finde ud af,
at den person, der var logget ind, han hed Dennis.
Og da de nævnede DNA'et, vidste han, at det var slut.
Kenny Landwehr sagde:
"Vi fik dit DNA-match gennem din datter."
Dine børn har været til lægetjek.
Og jeg kan tage de prøver. Jeg kan teste dem.
Og jeg ved, at BTK er dine børns far.
Derfor er du her.
Og jeg tror, at det virkelig ramte ham. Det var tydeligt.
"Dennis. Fortæl os, hvem du er."
Kan du ikke bare sige det?
I ved det vel…
-Hvad ellers? -Sig, hvem du er.
-BTK. -Du er BTK.
Da han kunne sige det til politiet,
så var sluserne åbnet, og han talte om alle forbrydelserne.
To forbrydelser, som vi ikke tidligere havde knyttet til ham.
Det var "Projekt Dogside".
Det er kodenavnet for hende.
Jeg havde lidt fritid om aftenen.
Jeg dræbte hende en fredag aften.
Den 19. januar 1991. Dolores D. Davis blev bortført fra sit hjem.
Hendes lig blev fundet 13 dage senere
under en bro i Northern Sedgwick County.
Jeg bandt hende.
Og så tror jeg, hun indså, det ville ende galt.
Hun sagde: "Dræb mig ikke."
Og så kvalte jeg hende med hendes strømpebukser.
Tog hende med derop og smed hende af
under broen.
Januar 1991…
Min mor er virkelig syg, og hun er på hospitalet
i ti-tolv dage med lungebetændelse.
Og far er stresset, fordi han er arbejdsløs.
Vi mangler penge. Han prøver at lave mad.
Han kunne ikke engang spejle et æg.
Ikke længe efter myrdede han fru Davis.
Han lagde hendes lig bag i vores stationcar.
Senere gav han mig den stationcar til at køre til gymnasiet.
STUDENT 1996
Jeg tænkte bare: "Nej, det er ikke okay."
Tanken om, at fru Davis havde været i bilen.
De har bedt mig efterforske Marine Hedge-sagen.
Og…
Jeg vil gerne vide… Hvordan blev du tiltrukket af hende?
Som jeg forklarede de andre, havde jeg gang i mange ting hele tiden.
Jeg kalder dem projekter. Hun var "Projekt Blomst".
Nej, "Projekt Cookie".
Jeg husker, da jeg var seks, at vores nabo, fru Hedge, var forsvundet.
De fandt hendes lig et par uger senere. Hun var blevet kvalt.
Jeg gjorde det på en spejdertur.
Et godt dække for en fyr som mig.
Du er på lejrtur og smutter et øjeblik.
Jeg parkerede min bil ved bowlingbanen.
Jeg havde min bowlingtaske med, og jeg købte en øl.
Jeg afbrød telefonlinjerne. Lige så stille. Jeg sneg mig ind.
Min fars udstyr fra mordet på fru Hedge.
Det var en gammel, rødbrun bowlingtaske med en hvid stribe.
Far bowlede ikke. Vi bowlede kun et par gange.
Hvorfor siger min mor ikke noget i retning af:
"Hvorfor har du pludselig en bowlingtaske?"
Men det mest skøre er, at efter han dræbte fru Hedge i hendes seng,
bar han hende ud i et tæppe,
lagde hende i hendes bil, i bagagerummet,
kørte hende til den kirke, vi gik i.
Og så klæder han hende af, skifter tøj på hende,
og han tager billeder, mens han laver bondage på hendes lig.
-Så du ville tage hende med i kirken? -Ja.
Levende eller død, hun skulle hen i den kirke.
Jeg arbejdede med idéen om BTK-hulen.
Et hjem med et torturkammer.
Det var det, jeg arbejdede på i min fantasiverden.
Jeg husker en søndag i min barndom.
Jeg var henne ved kirken,
hvor jeg klatrede i nogle meget høje, smalle fyrretræer,
som jeg plejede at klatre i.
Da de fandt fru Hedge et par uger senere,
fandt de nogle lange fyrrenåle ved siden af hendes lig.
Og de vidste ikke, hvor de kom fra, for fyrretræer er sjældne i Kansas.
Alle fyrretræer her er plantet.
De fyrrenåle kom fra de fyrretræer ved kirken, som jeg klatrede i.
Det stod klart for mig, at han var meget stolt af disse drab.
Han ville ønske…
Og det sagde han tydeligt til os, at der var flere.
Han sagde det selv: "Hvis jeg var en ensom ulv
uden alle mine sociale forpligtelser, familie, kirke, arbejde…
Hvis jeg ikke skulle gøre alt det,
havde der været mange flere mord."
De nationale medier samles.
Her er folk fra Good Morning America, CNN, Dateline, Primetime Live.
De vil alle samles i Wichita, som dagen skrider frem,
for det er en historie af nationale proportioner.
Selvfølgelig dækker alle det live, og Wichitas politichef siger…
Jeg skal gøre det det kort. BTK er anholdt.
Menneskemængden jublede.
Der var mange mennesker på pressemødet.
Og de nationale medier undrede sig. "Hvem klapper de af her?"
Men de forstod ikke den lettelse, vi følte,
fordi han endelig var blevet fanget.
Byen Wichita, dets politi og ofrene
er lettede i dag efter anholdelsen af den 59-årige Dennis Rader.
Det er utroligt, men det er godt.
NANCY FOX' FAR
Så vi får en ende på det hele.
Det hele kommer ud til sidst, og han får sin straf.
…en koordineret politiindsats.
Hvad synes du om, at han har boet i nærområdet i alle de år?
Levet, trukket vejret, arbejdet.
Han er en klog, dum skiderik.
Det er okay.
Min bror ringede til mig på morgenen for pressemødet.
Han sagde: "Det siger, at det er hundefangeren fra Park City."
Jeg kan huske min overraskelse.
Jeg mener "hundefangeren"? Der er kun én hundefanger i Park City.
Det er Kerris far.
Jeg glemmer aldrig min far. "Det var ikke Dennis."
Og jeg sad klistret til fjernsynet.
Naboer, jeg har talt med, husker de mennesker,
som boede i huset, hvor politiet strømmede til.
Det er skræmmende. Mine forældre ringede. Min far var på grådens rand.
Tanken om mig som enlig mor med mine to børn her i huset,
og manden har besøgt os mange gange.
Jeg var helt chokeret over, at det kunne være en fra denne menighed,
en, jeg kendte.
I den tid, jeg har kendt Dennis, kan jeg sige, at der ikke er noget
i vores samtaler, der kunne have antydet disse anklager.
Han var en god spejderleder.
Men som han er blevet ældre og børnene flyttet hjemmefra,
er han blevet lidt underlig.
Jeg tror, det største chok for Wichita var, at han bare var en almindelig fyr.
Havde et job, gik på arbejde hver dag.
Han havde en familie, en kone, to børn.
Og han er en seriemorder?
Alle ville have et interview med Paula, Kerri eller broren.
Det ville alle.
Selvfølgelig siger de: "Hvordan kunne de undgå at vide det?"
Og jeg var meget beskyttende over for dem og det faktum, at de ikke vidste det.
Ingen vidste det.
Han narrede ikke bare sin familie.
Han narrede en kirke.
Han narrede en hel by.
Han narrede alle.
JESUS ELSKER WICHITA
Den første weekend efter min far var blevet anholdt,
havde min mor det ikke ret godt.
Vi var begge i chok.
Mine bedsteforældre var der. Mine fætre og kusiner var der.
Min tante gik ud og købte Kentucky Fried Chicken med fuldt tilbehør.
Og vi sad bare og spiste.
Og for mig føltes det som en begravelse.
Og man sidder bare der og spiser sammen.
Og selv i det øjeblik griner man lidt, eller man græder på samme tid.
Man deler historier.
Og min mor sagde rigtig hurtigt til mig:
"Det føles, som om din far er død, og at vi er samlet her efter begravelsen."
"Ja, det ved jeg, mor."
Den første nat græd min mor, og hun bad mig sove i hendes seng.
Og jeg kunne ikke klare det. Det var for meget.
Jeg rystede stadig og var helt smadret.
Og jeg… det var for meget. Jeg kunne ikke. Og jeg…
Jeg måtte bogstavelig talt efterlade min mor alene.
Det var for meget. Jeg kunne bare ikke.
Jeg har ikke noget forhold til min mor lige nu.
Vi holder afstand.
Forholdet var fint, da jeg var barn,
og også godt… efter anholdelsen.
Fordi jeg makkede ret.
Du taler ikke om det. Bare tag dig sammen, og gå på arbejde.
Du siger det ikke til folk.
Jeg er den eneste, der står frem.
Jeg ved det ikke. Det er sindssygt frustrerende,
fordi far er stadig i live. Han er stadig min far, ikke?
Min mor kan blive skilt fra ham.
Hun har magten til at afskære ham.
Og prøve at komme videre.
Den mulighed har mig og min bror ikke.
Han er altid min far, ikke? Jeg ligner ham.
Jeg har aldrig tænkt på min far som død.
Fra starten af… Præsten troede, det ville hjælpe
at sige det, vi havde brug for, i breve til min far.
Så jeg begyndte at skrive breve til min far i marts 2005.
"Hej, far. Fysisk har jeg det okay.
Jeg er hjemme i Michigan.
Medierne sagde, at jeg meldte dig.
Det passer ikke.
Jeg vidste, som alle andre, ingenting, før FBI bankede på min dør.
Jeg ville fortælle hvor fantastisk, du er, hvor skøn en far, du er,
hvordan de tog fejl og havde den forkerte fyr.
Jeg prøvede, men de lyttede ikke.
Vi ved ikke, hvem den anden mand er.
Men vi elsker ægtemanden og faren af hele vores hjerte.
Gad vide, om du oplevede noget som dreng, og om du ønsker at tale om det.
Jeg virkelig ked af, hvis der skete dig noget.
Det ikke er din skyld, hvis der skete noget, da du var lille.
En dag vil vi gerne have svar, hvis du kan give os dem eller har dem."
Jeg prøvede at være forsigtig i mit brev og ikke udtrykke vrede
eller mange følelser. Udtrykke, at jeg stadig elsker ham.
KÆRE KERRI
Han svarede på mit brev den 26. marts 2005.
"Kære Kerri, forsinket glædelig påske.
Tusind tak for dit brev.
Det gjorde mig overvældet og glad.
Jeg troede, at ingen i familien ville skrive til mig.
Dit brev var oprigtigt,
og det kom fra en meget kærlig og forstående datter.
Retssagen er den 19. april.
Vi talte om at erklære mig sindssyg, men jeg ved ikke,
om statshospitalet eller fængslet vil være bedre i det lange løb."
Han vævede frem og tilbage, og vi forstod ikke, hvad der foregik.
Du ved, hvad de har på dig.
Du gjorde det. Så mand dig op.
Det var så frustrerende.
Vi ville ikke gennem en retssag.
Men i juni 2005 erklærede min far sig skyldig,
og det var første gang, vi stod ansigt til ansigt med det.
RETSBYGNING
Det er svært at forstå, at det er manden, som myndighederne siger,
har terroriseret byen Wichita, Kansas, siden 1974.
Men Rader er sigtet for ti tilfælde af mord
i de sager, der er blevet kendt som BTK.
I retssalen fik familier til nogle af BTK's ofre deres første rigtige kig
på den mand, politiet tror, dræbte deres kære.
Rejs jer venligst op.
Dennis Raders indledende høring var i juni 2005.
Han erklærede sig skyldig. "Okay, så kan vi gå hjem."
Men nej.
Dennis Rader gik i detaljer
vedrørende hvert enkelt mord.
Sig med dine egne ord, hvorfor du mener, du er skyldig.
Vi starter med tilfælde nummer et.
Jeg havde aldrig kvalt nogen før.
Så jeg vidste ikke, hvor hårdt man skulle presse
eller hvor længe.
Hun kæmpede, mistede kontrollen.
Kvælningen virkede ikke på hende, så jeg brugte en kniv på hende.
Jeg gav et glas vand, trøstede hende lidt,
og så fortsatte jeg med at binde hende og kvalte hende med en pose.
Sådan var det i 45 forfærdelige minutter.
Tresårige Dennis Rader taler roligt
og klinisk om detaljer fra de ti mord, han siger, han har begået.
Vi holdt os væk. Vi ville ikke være derinde.
Vi kunne ikke håndtere medierne.
Vi syntes, familierne skulle have den tid i retten.
Vi ville ikke forstyrre. Vi kunne ikke klare det.
Det var hårdt at høre ham erklære sig skyldig
og høre hans beskrivelser.
Hvis man læser om seriemordere, så de går igennem forskellige faser.
En af de faser, de gennemgår, er en søgefase.
Du leder efter et offer.
Men når man har valgt, bliver man en stalker,
og der kan være flere, men man fokuserer på én person.
Det er offeret.
Okay, er det korrekt?
Alle disse hændelser, de ti tilfælde,
skete, fordi du ville tilfredsstille en seksuel fantasi, er det korrekt?
Ja.
Du må gerne sidde ned, hr. Rader.
Det er Dennis Rader, der beskriver ti brutale mord,
som om det var et job.
Ja. Det var, som om det var et job for ham.
Og han gik gennemgik bare jobbeskrivelsen.
Min medpræsentator og jeg tænkte:
"Det her sker bare ikke."
Forestil dig at være hans datter, søn eller kone den dag.
Mange af de ting, der kom ud, tog jeg afstand fra.
Det var en katastrofe. Det var… Der var bare…
Jeg kunne simpelthen ikke klare det.
Alle rejser sig.
Retssalen i Kansas står foran nogle følelsesladede dage.
I dag starter strafudmålingen for seriemorderen Dennis Rader.
Sagen optager hele Wichita, en by med 350.000 indbyggere,
hvor mange aldrig har kendt til livet uden BTK.
Anklageren, Nola Foulston, havde under domsafsigelsen til hensigt
at ydmyge Dennis Rader i allerhøjeste grad.
-Hvad er det? -Det er en plastikmaske.
Flere ransagelser blev udført omkring byen Wichita.
Rader sagde: "I kan finde en guldgrube på mit kontor i mit arkivskab."
Det var et ulåst arkivskab, så han følte sig tydeligvis sikker
ved at opbevare de ting der.
Der var mange fotografier.
Billeder, han havde taget over en periode,
og en masse tegninger.
Alt var identificeret, dateret, alfabetiseret.
Der var krydsreferencer, så han kunne finde ting.
Han lavede en slags arbejdsplan over sine projekter.
Det er ting, han tog billeder af.
Da jeg skrev med min far, fortalte han, at det blev værre.
"Hvad er da værre end mord?"
-Er der flere af dem? -Han havde tusindvis af dem.
Statsadvokaten viste billeder af Dennis Rader
med en nylonstrømpe over hovedet,
og hun ville vise verden, hvor sygt et menneske, han var.
Pludselig er der billeder af min far i bondage,
nøgen i mine bedsteforældres kælder, klædt i ofrenes tøj.
Og det er bare et uendeligt helvedesshow.
Anklagerne fremviser de skræmmende detaljer.
Ofrets familier er i retten og genoplever mareridtet,
og i dag vil de familier selv konfrontere Rader.
Trods Raders forsøg på at ødelægge min familie overlevede vi,
stærkere og tættere end nogensinde.
Vores kærlighed er smedet med smerte og tab.
Hvad mig angår, når alt det her er overstået,
har Dennis Rader fejlet i forsøget på at dræbe familien.
Selvom vi aldrig har mødt hinanden, har du set mit ansigt før.
Det er det ansigt, du myrdede for over 30 år siden,
min mor, Julia Oteros, ansigt.
Den smerte og lidelse, han har forårsaget vores familie,
og tabet af en smuk, ung kvinde på 21,
og så fik han lov at leve sit liv i 31 år og stifte familie og få børn.
Det er umuligt at forklare.
Ingen ord kan beskrive, hvad det at miste Nancy
har betydet for mig og min familie.
Jeg mistede en ven, en fortrolig.
Mine børn får aldrig en tante.
Og jeg vil får aldrig min søster tilbage.
Det er næsten 19 år, siden min bror og jeg
blev frarøvet den vigtigste kvinde i vores liv.
Det er ikke fair, at vi fik så lidt tid med hende.
Jeg vil blot bede retten give den maksimale straf
foreskrevet af loven til dette monster.
Jeg har ikke…
…forberedt denne udtalelse, men…
Ja, jeg ønsker bare, at han skal lide resten af sit liv.
Og, ja, jeg er ikke…
Det var det.
På min mors vegne og på min egen families vegne
og også for hele familien af overlevende her i dag
dedikerer vi dagen til at mindes dem, der ikke kan være hos os.
I dag vil vi hver især i stilhed huske en far,
en bror,
en kone,
en mor,
en søster,
en datter, en bedstemor.
Mens du plages af den virkelighed,
at dine sidste ofre ironisk nok var din egen familie,
vil vi omfavne den nye familie, vi har,
som vi altid vil dele et fælles bånd med
smedet af smerten ved modgang og tab.
Ofrenes familier var utrolige.
Da dommeren gav Dennis Rader en chance for at tale,
ønskede de ikke, at Dennis Rader skulle føle, han vandt.
Hr. Rader, har du lyst til at sige noget på egne vegne
for at mildne straffen?
Så ofrenes familier forlod retssalen.
Ærede dommer, Sedgwick County, ofre.
Jeg forstår, at de forbrydelser, jeg har begået…
Skal jeg fortsætte, eller… Okay.
Efter ofrenes udtalelser lod de ham tale.
Han har nu mulighed for at undskylde
eller sige noget meningsfuldt, eller at han fortrød alt.
Og i stedet rejser han sig og takker alle.
Han takker politiet og anklageren.
Han takker ofrenes familier, han takker dommeren.
Det er det mest bizarre.
Hr. Rader, vil du rejse dig op?
Baseret på din erklæring, som blev afgivet den 27. juni 2005,
dømmer jeg dig igen skyldig…
Dommeren dømte ham til 175 års fængsel,
og det er sidste gang, manden har været udenfor murene.
Efter min far blev anholdt, havde jeg ikke talt om det her.
Jeg havde ikke talt om noget af det i næsten ti år.
Når folk bad mig fortælle om mit liv eller min far
eller bare i almindelig samtale,
sagde jeg bare, jeg ikke havde kontakt, eller at far er i fængsel.
Midtvestens kodeks forbød mig at tale om de dårlige ting.
Og så den aften så jeg det med Stephen King…
Da jeg… Da journalisten fra The Eagle ringede til mig,
Det var første gang, nogen gav mig tilladelse til at tale.
Og så snart de sagde: "Det er okay, du kan tale om det."
Det var, som om det forlod mig, og jeg begyndte at hele.
I 2015 begyndte jeg at lære at skrive.
Min første bog tog mig fire år,
og den blev national bestseller i 2019.
Det var utroligt modigt at skrive det her, at komme ud med det.
Jeg har været igennem helvede og overlevet. Så hold ud.
Håbet er lige rundt om hjørnet. Giv aldrig op.
Når jeg sidder her…
Jeg er omgivet af ting vedrørende min far.
Billeder af min far, min bog om min far.
En stor del af den, jeg er nu,
og min identitet er desværre viklet ind i min far.
Jeg har haft problemer på Facebook, og folk har sendt mig e-mails
og Instagram-beskeder,
jeg er blevet stalket, truet på livet,
folk har ønsket, at min far havde haft et 11. offer, altså mig.
Min traumeterapeut sagde for nylig:
"Hvad ville der ske, hvis du bare gik væk fra alt det her?"
Og jeg sagde, det ville give mig fred.
Men i virkeligheden er min karriere nu knyttet til det her.
POLITIET I OSAGE COUNTY
Hvis man ser på de her ting, så vedrører de et uopklaret mord.
Jeg vil besøge ham vedrørende det.
"En 26-årig mor forsvandt en lørdag,
da hun hang vasketøj ud, og kan være offer for en forbrydelse.
Femogtyveårige Denise Rathburn
forlod sit hjem mellem klokken 15.00 og 20.30 lørdag
med en barnevogn fuld af vådt vasketøj.
Hun kom ikke tilbage."
-Hvad tænker du om området her? -Vi plejede at cykle derovre.
Vi cyklede derovre, så vi kan tage ud og kigge på det.
Vi satte os. Jeg kiggede i min fars optegnelser.
Han havde små notesbøger, og han skrev notater
om sine projekter som stalking og nogle gange mord og indbrud.
Der er mindst 70 eller 80.
Og de gav mig frie hænder.
De ting havde eksisteret som beviser siden 2005,
men ingen havde lukket mig ind, vel?
Specifikke steder, hvor vi kan køre hen og kigge på det.
Jeg læser min fars notater, og der er en bemærkning
fra året 1981.
Jeg har været to eller tre.
Der står med store bogstaver "Kerri/B og G", hvilket er bondage/game.
Og jeg ser det og tænker: "Hvad fanden i helvede?"
Og så er der en anden en lige bagefter,
hvor der står "Børn/bad/S",
og det er fars forkortelse for "sex".
"Har far misbrugt mig i badet, da jeg var tre?"
Og hvad er… Hvorfor er mit navn på en bondage-leg?
Så jeg er bare i frit fald på det tidspunkt. Virkelig forvirret.
Måske havde far øvet sig på mit værelse.
Øvede han sig på mig?
Jeg havde natteskræk på mit værelse, da jeg voksede op.
En del af den natteskræk,
at væde sengen, at være bange for mørket og rædselsslagen i min seng,
havde noget at gøre med en ond mand i huset.
Men det var som en indbrudsting.
Det gjorde han mod ofrene.
Jeg vidste ikke, hvor det kom fra.
Jeg tror, min underbevidsthed altid har forsøgt at få det ud af mig.
"Der er en ond mand i mit hus."
At se mit navn med hans håndskrift i hans projektnotater var hårdt.
Den eneste, der taler til mig…
De eneste er Osage County.
Så selvfølgelig trækker de mig ind i deres fortællinger, ikke?
"Vi vil vide, om han har gjort mere."
Jeg ved jo ikke, om han har gjort mere.
Alle i hele verden vil have noget af mig.
"Kan vi skrive til din far? Kan du føre os til din far?"
Der er meget få mennesker, der bare gerne vil lære mig at kende,
for alting handler om min far.
Jeg bliver trollet på Twitter, og de siger, jeg intet er uden min far.
"Du har intet liv eller karriere."
Så jeg er vred i dag.
Frustreret, vred og trist, og jeg har lyst til at give op
og bare løbe væk.
Jeg havde det virkelig dårligt, og min terapeut sagde:
"Politiet kigger bare på tingene og stiller spørgsmål, og det er okay.
Det er deres job. Det er okay."
Det hjælper mig at høre, at det er okay.
De bad mig besøge min far i fængslet for at finde ud af,
om han begik flere forbrydelser, flere mord?
Har min far begået flere mord, må vi finde frem til sandheden,
og vi må gøre det, før min far dør.
De kunne se min ængstelse.
Jeg havde ikke set ham i 18 et halvt år,
men de kan ikke komme ind til min far uden mig.
Så nej, jeg var ikke færdig med far.
Jeg havde forberedt i dagevis, hvad vi skulle tale om.
Politiet var med mig.
"Tal ikke om det seksuelle overgreb.
Det vil få ham til at lukke ned."
Inde i fængslet skal man gå forbi et indre vagttårn,
og man kommer igennem en række låste døre.
Og jeg går ind med to betjente, en kvinde og en mand.
Han er skrøbelig.
Han sidder i kørestol.
Og han græd. Så glad var han for at se mig.
Himmelhenrykt for at se sit barn.
Han sidder kun en meter fra mig ved et bord.
Og jeg er derinde i et par timer eller tre
og stiller ham spørgsmål om alt det, der foregår.
"Der er flere forsvundne kvinder og sager, der ser ud til at kunne være dig.
Det er samme fremgangsmåde, eller tiden og stedet passer ind."
Og han siger: "Hvad snakker du om?
Kan vi ikke bare hygge os?
Kan vi ikke bare snakke om far og datter-minder?"
Det var jo ikke derfor, jeg kom.
Han siger, at han glemt det, men han har jo en skarp hukommelse.
Benægt, benægt, benægt.
Han er uskyldig.
Han er en helgen bortset fra alt det andet.
Han sagde: "Altså, det var kun de ti."
Og så foretog han en kovending.
Han var vred over efterforskningen.
Vred på medierne. Han troede, det var overstået nu.
Han var bare vred.
Jeg burde ikke have gjort det. Jeg endte med at spørge min far,
om notatet i hans dagbog.
Jeg spurgte ham, hvad "Kerri bondage-leg" betyder.
"Det var bare en fantasi. Jeg rørte aldrig familien.
Du finder bare på ting om mig, fordi du vil være berømt."
Min PTSD gik bare…
Alt lukkede sig. Jeg kunne ikke se eller tænke.
"Jeg er færdig. Jeg er ligeglad."
Og det var bare et brag af 45 års vrede,
direkte rettet mod min far.
Jeg har fuldstændig glemt manuskriptet.
Og jeg spidder ham med fru Hedge,
med grannålene, at jeg var seks år gammel og blev sat bagi Oldsmobilen,
hvor han senere fragtede fru Davis.
Jeg spidder ham med alt det, jeg havde gemt på.
Det er bare en stor kugle af traumer, og jeg smadrer ham med den.
Jeg var tilbage derhjemme, hvor han var på vej hjem,
og man aldrig vidste, hvem det var, der kom.
Kommer far hjem? Kommer en vred mand hjem?
Jeg var vred, og han sagde: "Det er din egen skyld."
Og han var bogstaveligt talt i gang med at manipulere mig,
lyve for mig, lige op i mit ansigt.
Jeg talte ikke med min far.
Jeg talte med en slags undermenneske.
Og når alle sagde, at han var en psykopat
og en narcissist, og de ikke ville være sammen med ham,
havde jeg stadig fundet menneskelighed i ham, og det kunne jeg ikke mere.
Jeg vil aldrig mere i nærheden af den person.
Det er ikke min far. Kender ham ikke.
Jeg sørger over de minder og den pige og den familie.
Jeg mistede det hele.
Men jeg ville bare ikke give ham noget af mig selv længere,
og jeg ville ikke have noget af det i mit liv.
Jeg begyndte at skabe afstand mellem mig og den her…
Den grimhed, der bor i min far.
Jeg besluttede at fjerne mig selv fra modbydeligheden.
Hvor mange år er det siden?
-Hvad er det? Siden gymnasiet. -Tyve…
-Seksoghalvfems? -Ingen anelse.
Samme her.
-Jeg ved det. Jeg husker, at det er 25… -Syvogtyve.
Nej!
Syvogtyve siden gymnasiet, og 26 siden vores første år på uni.
Ja, det er virkelig slemt.
Så lægger man det til sin alder dengang og siger: "Nej!"
Du kom ikke til genforeningen.
Åh gud, jeg skal ikke til genforening. Seriøst?
"Hvordan var det at vokse op med ham? Du ligner ham."
-I ved, jeg ligner min mor. -Ja, det synes jeg også.
Ingen ved, hvordan min mor ser ud. Men jeg ligner min mor.
Enhver, der kendte mig før anholdelsen, kender mig som Kerri og min familie.
Og det respekterer de.
Andrea, jeg har kendt hende siden børnehaven.
Rita har jeg kendt siden folkeskolen.
Og de ser mig stadig som den, jeg er.
Jeg talte med min mand den anden dag, og jeg sagde:
"I sidste ende ønsker jeg bare, at du finder fred
og kan leve dit liv uden den sorte sky over hovedet."
-Du fortjener det. -Ja.
-Helt og aldeles. -Det ved jeg godt.
Jeg har lært at sætte grænser. Jeg har lært at sige fra.
Jeg er en offentlig person, der kæmper for ofre for forbrydelser
og traumeofre og overlevende,
og min stemme taler ikke kun for folk, der har været igennem det, jeg har,
men familier som min og, ja, andre ofre.
Jeg vil fortsætte med at prøve at bruge min stemme
og støtte andre familier, når det er nødvendigt.
Alle overskrifter i de sidste ti år har bare sagt:
"BTK's datter, BTK's datter."
Kun én sagde det korrekt: "Kerri Rawson, datter af Dennis Rader, BTK-morderen."
Jeg vil identificeres som Kerri Rawson.
På et større plan er det vel sådan, jeg identificeres.
Men jeg er så meget mere.
God pige. Det var en god pige.
Jeg er mor. Jeg er sammen med mine børn, og vi tager til stranden.
Jeg kan lide at læse og se TV som alle andre
og slappe af, så jeg er bare en normal person.
Og de fleste dage tænker jeg ikke over, hvem min far er.
Jeg tænker ikke på ham.
Kom, vi skal have noget at drikke. God pige.
Jeg er bare mig.
P.T. ER DER INGEN YDERLIGERE MORDANKLAGER MOD DENNIS RADER.
PRODUCENTERNE KONTAKTEDE FAMILIERNE TIL RADERS OFRE OG DE OVERLEVENDE.
DE VALGTE IKKE AT DELTAGE I FILMEN.
HVIS DU ELLER NOGEN, DU KENDER, ER OFFER FOR SEKSUELT MISBRUG,
SÅ LÆS MERE PÅ WWW.WANNATALKABOUTIT.COM
Tekster af: Else Katrine Nielsen