Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Helmikuu 2005. En ikinä unohda sitä päivää.
Olin 26-vuotias ja lopen kyllästynyt Michiganin lumeen ja jäähän.
Työskentelin sijaisopettajana.
En pitänyt lumessa ajamisesta, joten jäin kotiin.
Puolilta päivin olin vasta heräilemässä, ja katsoin kaihtimien läpi ulos.
Asunnon taakse oli pysäköity omituinen auto, joka ei vain lähtenyt.
Äkkiä ovelleni koputettiin.
Isä oli opettanut minut varomaan vieraita. "Vaadi kaikkia todistamaan itsensä."
Niinpä tuin oven jalkaani vasten avatessani sen.
Ajattelin voivani estää tunkeutumisen.
Hän sanoi tulleensa kuulustelemaan minua. Ihmettelin, mistä oli kyse.
"Oletko kuullut BTK:sta?"
BTK-KURISTAJA
Hänellä on hallitsematon halu tappaa.
Koko yhteisö on sokissa BTK-kuristajaksi epäillyn miehen pidätyksestä.
BTK. "Bind, torture and kill" eli "sido, kiduta ja tapa".
Sitten hän sanoi: "Isäsi on BTK."
Dennis Rader.
Dennis L. Rader.
59-vuotias Rader on naimisissa, ja hänellä on kaksi lasta.
Hän oli seurakuntansa aktiivinen jäsen ja partiojohtaja -
sekä työskenteli Park Cityssä järjestyksenvalvojana.
Tavalliselta perheenisältä vaikuttavaa Raderia -
syytetään ainakin kymmenestä murhasta 30 vuoden ajalta.
Wichitan poliisin mukaan Rader eli ja murhasi läheistensä parissa.
Hän teki kaikkea sitä, mitä muutkin isät tekivät.
Seksuaalinen sadisti.
Tappaminen oli parasta.
Voitteko kuvitella, miltä tuntuu kuulla, että oma isä on maailman pahimpia ihmisiä?
En tiedä, kuka isäni on tai mitä hän piilotteli.
Käyttikö hän perhettämme piilopaikkana? Käyttikö hän meitä hyväkseen?
On vaikeaa tietää, kuka minä olen, jos koko elämäni on ollut valhetta.
ISÄNI BTK-TAPPAJA
Vuosi sitten olisin vannonut, että isäni murhasi vain kymmenen ihmistä.
FBI sanoi minulle alusta asti, että uhreja oli vain ne kymmenen.
HUOMIO PALAA BTK-KURISTAJAAN
Pahamaineisen BTK-kuristajan tapauksessa on nähty uusi käänne.
Viranomaiset kertoivat aamulla, että pahamaineinen BTK-kuristaja,
joka kauhistutti Kansasia 1970-luvulla,
saattaa liittyä kahteen muuhunkin rikokseen muissa osavaltioissa.
Ihmettelin, mistä oli kyse.
Pian minulle soitti poliisi keskustellakseen asiasta.
Tunnen isäni varmaankin paremmin kuin kukaan muu.
Rikostutkijat voivat kerätä tietoja ja todisteita,
mutta minä osaan purkaa hänen koodinsa ja ajatuksensa.
Jos isäni teki enemmänkin murhia, siitä on tärkeää tietää,
koska niin vuosikymmeniä odottaneet perheet voivat saada vastauksia.
He ansaitsevat vastauksensa, ja totuus on totuus.
Toisaalta taas minunkin elämäni on arvokas.
Mihin asti olen valmis uhrautumaan?
Miten paljon traumoja olen valmis kohtaamaan auttaakseni?
Isäni pidätettiin vuonna 2005. Minä olin 26-vuotias.
Kaikki Oprah'sta Larry Kingiin halusivat haastatella meitä,
mutta perheeni kieltäytyi.
Kieltäydyimme kaikesta.
Yritin olla hyvä ihminen. Laitoin ruokaa ja kasvatin lapsia.
Olin kotiäiti ja vedin naisryhmää seurakunnassa.
Näytin pärjäävän hienosti.
Oikeasti tein sisälläni kuolemaa ja piileskelin kaikilta.
Pidätyksen jälkeen olin kymmenen vuotta kuin kuollut.
En voinut puhua. Ajattelin, etten saa puhua.
Keskilännen tapa oli, että likapyykit pidetään poissa julkisuudesta.
Ne pidetään sisällä, ja ulospäin näytetään hyvältä.
Niin minut kasvatettiin.
Kerran syyskuussa 2014 olin menossa nukkumaan,
kun silloinen mieheni Darian sanoi:
"Stephen King oli television aamuohjelmassa.
Hän puhui vanhemmistasi,
koska kirjoitti novellin ja elokuvan nimeltä Kunnes kuolema meidät erottaa."
Kerro vähän tästä. Dennis Rader oli siis todellinen esikuva.
Hän oli kuin prototyyppi tarinani miehelle.
Hän murhasi kymmenen ihmistä, joista kaksi oli lapsia.
Hän eli pitkässä liitossa, ja hänellä oli kaksi omaakin lasta.
Kun hän jäi kiinni, hänen vaimonsa sanoi, ettei ollut tiennyt asiasta mitään.
Istuin sängyssä poissa tolaltani ja itkin.
Välillä nousin ja kävelin edes takaisin. Olin aivan järkyttynyt.
Olin vihainen jopa miehelleni ja Stephen Kingille.
Toivoin, ettei mitään olisi tapahtunut.
Olin padonnut sisääni valtavasti kaikkea, minkä piti päästä ulos.
Ensimmäisessä haastattelussani vuodatin tuntojani 40 minuutin ajan.
Kerroin, kuka minä olin, keitä isäni ja äitini olivat,
millaisia oma avioelämäni ja edeltävä vuosikymmen olivat olleet.
Iltaan mennessä olin jo otsikoissa -
ja seuraavana päivänä kansainvälisissä uutisissa.
Kerri, kiitos, että tulit ohjelmaamme. -Kiitos kutsusta.
Kun agentti toi tiedon, otin seinästä tukea. Kaikki minulle tärkeä oli tuhottu.
Käänsin kaiken väkisin sisäänpäin enkä puhunut asiasta.
En pitänyt sitä isona juttuna enkä varonut sanojani.
Olin suututtanut monia sanoilla, jotka vain tulivat minusta ulos.
Olin järkyttynyt siitä,
että King oli päättänyt ottaa inspiraationsa vanhemmistani.
Rakastan isääni varmasti aina. Hän on sentään isäni.
En ollut varsinaisesti perehtynyt isäni rikoksiin BTK-kuristajana.
Olin terapiassa ja kaikki meni päässäni sekaisin.
Käyttikö hän perhettämme piilopaikkana? Rakastiko hän äitiä?
Rakastiko hän meitä, vai käyttikö hän meitä vain hyväkseen?
Kaivoin kaiken esille ja aloin tutkia omaa elämääni -
sekä isäni elämää, jotta voisin puhua siitä.
Se oli yhtä valtavaa sotkua.
Vuonna 1974 isäni tuhosi neljä seitsenhenkisen perheen jäsentä.
Muutamaa kuukautta aiemmin hänet oli irtisanottu Cessnalta.
Hän piti siitä työstä kovasti.
Hän sanoi masentuneensa irtisanomisen jälkeen syksyllä 1973.
Hän ailahteli ja pitkästyi.
Hän sanoi, että toimettomat kädet ovat paholaisen työkalut.
Hän alkoi ajatella pahoja asioita sekä toteuttaa niitä.
Vuonna 1974 olin osastonjohtajana Wichitan poliisilaitoksella.
Päällikkömme jäi eläkkeelle, ja seuraajaa haettiin koko maasta.
Ajattelin, että ei paikan hakemisesta haittaakaan olisi.
"En saa paikkaa, mutta aion silti hakea."
WICHITALAINEN POLIISIN JOHTOON
Hakijoita taisi olla 110, mutta virka päätyi minulle.
Wichita oli rauhallinen kaupunki Keskilännessä.
Ihmiset hoitivat omat asiansa.
Siihen aikoihin Wichitassa ei lukittu kotiovea tai autoa.
Se oli rauhallinen ja mahtava paikka asua.
Päällikkönä tartuin tiettyihin asioihin heti.
Poliisilla oli auki joitakin isoja menneisyydessä tapahtuneita rikoksia.
Sarjamurhaajan mahdollisuus ei tietenkään edes käynyt mielessäni.
Joseph Oteron, hänen vaimonsa Julien, heidän tyttärensä Josephinen -
ja heidän poikansa Joseph II:n ruumiit löydettiin perheen kotoa.
Vuonna 1974 olin kuvaajana KAKE Televisionissa,
ja minut lähetettiin johonkin taloon, jossa oli tehty henkirikos.
Emme tienneet mitään yksityiskohtia.
Huomasin, ettei kukaan puhunut.
Poliisit olivat vaitonaisia.
Vanhempi poika Charlie oli tulossa koulusta -
ja löysi kotoaan karmaisevan näyn.
Hänen vanhempansa ja sisaruksensa oli murhattu.
Hän meni aivan pois tolaltaan.
Hän yritti avata uhrien siteet ja juoksi sitten naapuriin hakemaan apua.
Se olisi ollut traumaattista kelle tahansa.
Tämä on hyvin erikoinen tapaus maan tässä kolkassa.
Se on pahinta, mitä olen nähnyt 30 vuoden urallani henkirikoksissa.
Emme aio luovuttaa tämän suhteen.
Se oli kammottava murha.
Miten kukaan voisi tappaa lapsen?
Ei sellaista tapahtunut täällä.
Tutkintaosaston johto esitteli minulle Oterojen tapauksen.
Rikoksen luonteen takia -
sitä pidettiin jonkinlaisena kostona -
tai ehkä huumeisiin liittyvänä rikoksena.
Toisaalta taas muut rikostutkijat selvittelivät teon seksuaalista puolta.
Juttua ei siis tutkinut vain yksi tai kaksi ihmistä.
Heitä oli monia, ja kaikilla oli omat suuntansa -
heidän yrittäessään ratkaista juttua.
On masentavaa nähdä Wichitan rapistuvan sieltä täältä.
Tällaistahan täällä on aina ollut, mutta se on silti hiton masentavaa.
Wichitassa ei ole mukavaa käydä.
Traumaperäinen stressihäiriö iskee kovaa.
Jokin asia iskee minuun heti, ja sitten siirryn traumojen maailmaan.
Olin unohtanut, että minulla oli tapana kävellä ja ajaa pyörällä -
tätä ojaa pitkin isän kanssa.
Isä opetti minut ajamaan valtatien sijasta pikkuteitä pitkin.
Hän oli sen suhteen kärsivällisempi ja rauhallisempi kuin äiti.
Äitini vain kilahti aina.
Isän kanssa oli hauskaa, koska hän antoi minun tehdä, mitä halusin.
Sain tehdä pahojani ja sotkea itseni, eikä häntä haitannut.
Tämä on Christ Lutheran Church 53rdin ja Hillsiden risteyksessä.
Äiti ja isä tapasivat toisensa kirkossa elokuussa 1970.
Se oli molemmille rakkautta ensi silmäyksellä.
Yhdeksän kuukautta myöhemmin he menivät naimisiin.
Varhaisimmat muistoni ovat kahden tai kolmen vuoden iästä.
Kun olin lapsi, meillä oli kolme makuuhuonetta ja iso puutarha.
Isä rakensi valtavan, jaloilla seisovan puumajan.
Meillä oli tapana yöpyäkin siellä.
Autoin pihalla. Isä opetti minut puutarhatöihin ja istuttamaan kukkia.
Joka lauantai hän vei minut rautakauppaan ostamaan tarvikkeita puumajaa varten.
Isä ei kohdellut minua kuin tyttöä.
Hänelle olin kuin poikatyttö ja sain tehdä sitä, mitä hänkin teki.
Heti kun opin kävelemään, kuljin hänen mukanaan.
Kerri ja minä olemme saman ikäiset. Kävimme koulua yhdessä.
Asuimme samalla alueella.
Vietimme halloweenia ja pelasimme jalkapalloa yhdessä.
Teimme kaikkea.
Pikkukaupungin yhteisö oli pieni, ja kaikki tunsivat toisensa.
Kun olin lapsi, Raderit olivat aivan kuin mikä tahansa perhe.
Dennis teki kaiken kuten muutekin isät.
Sanoimme häntä Park Cityn rankkuriksi.
Jäljitimme niitä. Nämä koirat ovat reviiritietoisia ja häijyjä,
ja olemme tehneet parhaamme vangitaksemme ne.
Apunamme ovat ilmoittajat, joiden lampaita tapettiin.
Hän teki paljon muutakin.
Hän jakoi sanktioita vaikka siitä, että rikkaruohot olivat villiintyneet.
Jos joku jäi kiinni rikkeestä Park Cityssä, vitsailimme aina asiasta.
"Dennisin mittanauha heilahti taas."
Isäni vaikutti hyväkäytöksiseltä ja sävyisältä mieheltä,
mutta hänellä oli hetkensä.
Jos jokin suututti hänet, hän oli äkkipikainen ja suorastaan vaarallinen.
Lapsena sen vain tiesi:
kenkiä ei saanut jättää lojumaan minne sattuu, tai sai huutoa.
Pöydässä ei istuttu isän paikalle, ja hänen annettiin ottaa ruokaa ensimmäisenä.
Isän annettiin valita, mitä tehtiin tai mitä elokuvia katsottiin.
Hän oli siis hyvin kontrolloiva.
Nyt kun tajuan, kuka isä oli ja mitä hän piilotteli…
LOKAKUU 1974
Wichita Eagle oli päivälehti.
Meitä oli noin 125 henkeä sen uutistoimituksessa.
Meillä oli kuvaajia, urheilutoimittajia, taloustoimittajia ja kaikkea.
Melkein kaikkea. Se oli jännittävää.
Oterojen tapauksesta puhuttiin kauan,
koska täällä ei ollut ennen tapettu neljää, joista osa oli lapsia.
Tapauksessa oli paljon sellaista, mistä tiedettiin vasta myöhemmin.
Poliisi sanoi, että näin tälle uhrille tehtiin tai että tämä uhri sidottiin,
mutta hämärän peittoon jäi paljon asioita.
Emme tienneet, miten kauhea se teko lopulta oli.
Tutkinnan aikana meidän oli pidettävä tiettyjä asioita salassa.
Emme halunneet, että yleisö tietää kaikkia yksityiskohtia.
Lokakuussa 1974 poliisi pidätti Sebringin veljekset.
Ne kaverit olivat pedofiilejä.
Kun heidät oli pidätetty, he tunnustivat Oteron perheen murhan.
Se oli tietenkin valtava uutinen -
ja veti lehdistön huomion puoleensa.
Sen seuraus oli kirje.
OTEROJEN TAPAUS
Wichita Eagle sai erään kirjeen.
Joku kirjoitti tietävänsä, että pidätetyt kolme miestä eivät olleet syylliset.
"Tiedän sen, koska minä tein ne murhat."
Kirjeen sisältämät yksityiskohdat osoittivat päivänselvästi,
että sen kirjoittaja todella teki kyseiset rikokset.
Silloin hän etsi omaa identiteettiään.
ONNEA JAHTIIN.
Kirjeessä sanottiin näin:
"Kirjoitan tämän kirjeen veronmaksajien sekä teidän aikanne tähden.
Ne pidättämänne kolme tyyppiä eivät tiedä mitään. Minä tein kaiken yksin.
TEIN SEN YKSIN.
Sitten hän kirjoittaa tappamistaan ihmisistä.
"Sidonta: Kädet sidottu kaihtimen narulla.
Jalat, polvet ja vyötärö sidottu yhdellä, pitkällä pyykkinarulla.
Kuolema: kuristuminen."
Poliisit saivat varmaankin kylmiä väreitä, koska heillä oli kuvia rikospaikalta.
Kirjoittaja kuvaili teot 100-prosenttisella tarkkuudella.
Hän lisäsi vielä jälkikirjoituksen.
"P.S. Koska seksirikolliset eivät muuta tai voi muuttaa toimintatapaansa,
minäkään en tee niin.
Koodisanani ovat 'Sido heidät, kiduta heitä ja tapa heidät'.
B.T.K. Siitä tiedätte tekijän.
Nämä sanat löydätte seuraavasta uhrista."
Täytyy muistaa, ettei kyseessä ole "tavallinen" rikollinen.
Tämä ihminen on perverssi ja sairas.
On todennäköistä, että jos hän on yhä elossa, hän tappaa uudelleen.
Saimme tietoja FBI:n profiloijilta.
He sanoivat meille,
että jos hän ei tapa täällä, hän tappaa jonkun muun jossain muualla.
Niinpä varoitimme muitakin poliisilaitoksia -
ja lähetimme rikoskonstaapeleita useisiin paikkoihin katsomaan,
toimisiko murhaaja muualla,
Wmme osanneet yhdistää tekoja toisiinsa.
Johtopäätöksemme oli se, että emme löytäneet tekijää siksi,
että hän oli yksi meistä.
Oletimme, että oli joku paikallinen ihminen, joka meidän täytyi tunnistaa.
LOKAKUU 1974
MAALISKUU 1977
Shirley Vian oli yksinhuoltaja.
Hänellä oli kolme lasta.
Hän sairasti silloin kotona eikä siis voinut hyvin.
Shirley oli lähettänyt 6-vuotiaan poikansa kauppaan.
Kotimatkalla poika kohtasi miehen, jolla oli salkku.
Siinä tilanteessa käytiin jokin keskustelu jonka lopputulos oli se,
että mies pääsi taloon sisään.
Hyökkääjä lukitsi kolme lasta kylpyhuoneeseen.
He tajusivat, että mies teki jotain kamalaa heidän äidilleen.
Sen takia he onnistuivat pakenemaan kylpyhuoneen ikkunasta -
päästäkseen huutamaan ja hakemaan apua.
Kun hyökkääjä juoksi ulos talosta,
lapset palasivat sisään ja löysivät tietysti äitinsä kuolleena sängyltä.
Kun kuulimme tästä tapauksesta, rikostutkijat ilmoittivat minulle -
olevansa rikospaikan perusteella sitä mieltä,
että tapaus voitaisiin yhdistää Oterojen murhaan.
He päättelivät rikospaikan perusteella niin.
26-vuotias Shirley Vian löydettiin muovipussi päässään -
ja johto kaulansa ympärillä.
Kylpyhuoneeseen lukitut lapset kertoivat poliisille,
että hyökkääjä oli tummahiuksinen, kolme- tai neljäkymppinen mies.
Silloin päätimme olla yhdistämättä tapauksia suoraan toisiinsa -
ennen kuin yhteys varmistuisi.
MAALISKUU 1977
JOULUKUU 1977
Löydätte henkirikoksen uhrin South Pershing Streetiltä.
Nancy Fox.
Oliko se South Pershing Street? -Kyllä.
25-vuotias Nancy Jo Fox löydettiin kuolleena asunnostaan Pershing Streetillä.
Hänet oli sidottu ja kuristettu.
Teosta ilmoitti mies soittamalla puhelinkopista.
Poliisi olettaa, että soittaja on murhaaja.
Jos tunnistat tuon äänen, soita numeroon 268 4156.
Nancy Foxin asunnon puhelinkaapeli oli katkaistu -
aivan kuin Oterojenkin kohdalla.
Todisteiden perusteella oli silloin mielestämme selvää,
että Oterojen murha, Shirley Vianin murha -
ja Nancy Foxin murha olivat saman henkilön tekemät.
Se käynnisti tutkinnan,
jossa etsittiin sarjamurhaajaa.
HELMIKUU 1978
Helmikuun 10. päivänä 1978 -
Larry Hatteberg soitti minulle -
ja pyysi minut katsomaan kirjettä, jonka KAKE Television oli saanut.
Postimme lajitteleva vastaanottovirkailija löysi kirjeen BTK:lta.
Hän tuli uutistoimitukseen ja antoi kirjeen minulle.
Avasin kuoren, näin kirjeen ja ajattelin: "Hyvä luoja, se on menoa nyt."
Menimme tapaamana poliisipäällikköä.
Kerroimme saaneemme kirjeen.
"Tässä se kirje on. Vastineeksi haluamme, että tulet illalla uutislähetykseemme."
Odotin hänen kieltäytyvän.
Hän neuvotteli tutkinnan johtajan kanssa noin 20 minuuttia.
He tulivat huoneesta, ja hän sanoi suostuvansa illan uutislähetykseen.
Meillä on täällä poliisipäällikkö Richard LaMunyon. Minulla on pari kysymystä.
Miten olette varmat, että BTK-kirje on aito?
Ei ole epäilystäkään siitä,
että ainoa, joka voisi tietää ne asiat, jotka kirje sisälsi,
on tappaja itse.
BTK aloitti tämän kirjeen kysymyksellä.
"Montako minun pitää tappaa -
saadakseni nimeni lehteen ja maanlaajuista huomiota?"
BTK väittää kuristaneensa yhteensä seitsemän naista.
Hän luetteli uhrinsa.
Hän aloitti numerosta viisi, josta hän kirjoitti: "Arvatkaa motiivi ja uhri."
Se oli ensimmäinen kerta,
kun kukaan poliisilaitoksen ulkopuolinen sai tietää yhteydestä -
Oterojen murhien, Vianin murhan, Foxin murhan -
ja vielä seitsemännenkin tuntemattoman murhan välillä.
Koko yhteisö odotti, että löytäisimme uuden uhrin.
Jos saisimme BTK:n jatkamaan kommunikointia kanssamme,
pystyisimme ehkä keräämään tarpeeksi todisteita,
jotta saisimme vastauksia ja selvittäisimme, kuka murhaaja on.
Minusta Richard LaMunyon oli paras poliisipäällikkö Wichitan historiassa.
Hän oli sellaisia poliisipäälliköitä,
jotka eivät luovuta ennen kuin rikollinen on löytynyt.
Hän oli kuin koira, jolla oli tiedot hampaissaan,
eikä hän antanut kenenkään harhauttaa häntä työstään.
Poliisipäällikkö LaMunyon tapasi aamulla tapausta tutkivia poliiseja.
Poliisilla on paljon tutkittavia vihjeitä, mutta mikään ei viittaa läpimurtoon.
Illalla LaMunyon ja joukko asiantuntijoita -
kokoontuvat tutkimaan tapauksesta saatua näyttöä.
Kirjeessään BTK kirjoitti seitsemän ihmisen murhasta,
mutta yhtä uhreista hän ei nimennyt.
Seudulla on paljon selvittämättömiä murhia,
eikä poliisi ole varma, kuka BTK:n seitsemäs uhri oli.
Useat poliisilähteet kuitenkin viittaavat Kathryn Brightin suuntaan.
Huhtikuussa 1974 -
miestä nimeltä Kevin Bright ammuttiin päähän, ja hän juoksi ulos.
Hän huusi, että talossa oli mies,
joka oli ampunut häntä,
että hänen siskonsa Kathryn oli sisällä ja että mies tuli ryöstämään heidät.
Kathryn Brightin veli Kevin oli nähnyt osan murhasta -
ja osasi kertoa poliisille osan tapahtumien kulusta.
Löysimme Kathryn Brightin kodistaan. Häntä oli puukotettu.
Kathryn opiskeli Wichita State -yliopistossa.
Hän tuli yleensä yksin kotiin, mutta sillä kertaa hänen veljensä Kevin oli mukana.
He tulivat keskellä päivää.
Hyökkääjä oli jo talossa odottamassa Kathrynia.
Kevinin kertoman perusteella kun he astuivat sisään,
siellä odottanut henkilö osoitti Keviniä aseella -
ja käski häntä sitomaan sisarensa Kathrynin.
Kevin totteli, ja sitten hänet vietiin toiseen huoneeseen.
Mies yritti panna Kevinin kaulaan narun.
Siitä syntyi tappelu, ja mies ampui Keviniä.
Hän kaatui lattialle ja esitti kuollutta.
ALOIN KAMPPAILLA VASTAAN, JA HÄN AMPUI
Kevin vietiin päästään haavoittuneena sairaalaan.
Hänen avullaan yritimme tunnistaa hyökkääjän.
Kevinin kuvaus oli varsin suurpiirteinen.
Ehkä noin 30-vuotias valkoihoinen mies,
aivan tavallinen, 80-kiloinen…
Hänestä ei siis ollut juuri apua.
TUNKEILIJA PUUKOTTI JA AMPUI
Vasta kun BTK kirjoitti tehneensä kaikki ne murhat,
vaatimukset tapauksen selvittämiseksi moninkertaistuivat.
Tunne siitä, että tappaja oli yhä keskuudessamme -
ja että hän kävi yhä töissä ja saattoi asua vaikka naapurissa…
Niin hän lopulta asuikin.
Hitto, miten rähjäinen tämä katu on.
Paras ystäväni asui tuossa.
Tuolla olin lapsenvahtina, ja oma lapsenvahtini asui toisella puolella.
Täällä minä vartuin.
Talo purettiin maan tasalle,
jotta ihmiset eivät myisi sitä netissä pala palalta.
Paljon tapahtui sen jälkeen, kun olin esiintynyt mediassa.
Wichitasta tuli kuin vihollisaluetta.
Palasin kotipihalleni ensimmäistä kertaa vuonna 2015.
En ollut käynyt sillä tontilla kymmeneen vuoteen.
Toisaalta voisin kertoa satoja muistoja, kuten mitä tein missäkin puussa.
Tässä pidin isän kanssa aina puutarhaa.
Hänellä oli kaikenlaisia kasviksia, ja tässä oli kukkiakin.
Tänne asti oli pelkkää puutarhaa.
Tästä kulki polku.
Tässäkin oli kävelyreitti.
Isä istutti tähän viinirypäleitä, mikä oli ihan älytöntä.
Ne olivat ällöjä ja happamia.
Tuolla taitaa vielä näkyä joitakin viiniköynnöksiä.
Rypäleet olivat hänen hullumpia ideoitaan.
Kuvaako tuo nainen?
Voitteko kertoa, kuvaako hän? -Ei kuvaa.
Oli tosi raskasta palata sinne,
koska siellä muistan kaikki ne paikat.
Vaikka pihalla kaikki olikin hyvin, vieressä oli talo,
jossa kaikki ei aina ollut hyvin.
Siellä oli myös isä.
Vielä nytkin voin puhua yksityiskohtaisesti isäni teoista.
Me tiedämme, mitä isä teki.
Silti se, uskonko sitä, vaihtelee.
"Isä on BTK. Ai mitä? Häh?"
En edelleenkään kokonaan tajua sitä.
Ihmiset suhtautuvat tähän epäilevästi.
"Miksi hän sanoo ensin olevansa uhri -
ja itkee ja on aivan järkyttynyt,
mutta seuraavassa hetkessä kertoo, miten hienoa elämä on?"
Sellaista elämäni oli.
Se oli pääasiassa hyvää, mutta siinä oli huonoja välähdyksiä.
Me emme ymmärtäneet,
että niiden välähdysten alla oli kokonainen pahuuden jäävuori.
Paikka on täysin hylätty, ja mietin, mitä perheelleni tapahtui.
Aita on aivan laho ja rikottu.
En edes tiedä, miksi se on siinä.
Kaikki on rapistunutta ja kuvottavaa.
Perheemme romahti.
Siinä kesti kyllä kauan.
Isäni aiheuttama trauma romahdutti meidät,
ja tässä sitä nyt ollaan.
Ette kunnioita yksityisyyttämme pätkääkään!
Hän ei asu enää täällä!
Hänen ei tarvitse elää tätä joka päivä!
Ymmärrättekö?
Kerri Rawson sai osan, jota hän ei itse pyytänyt.
Kun ihmiset missä tahansa tajuavat, että BTK on hänen isänsä,
hänestä tulee BTK:n tytär. Miten sitä pääsee pakoon?
Olen salannut kaiken isästäni, elämästäni, pahoinpitelyistä ja traumoista,
koska tietty osa väestöstä -
kohtelee sarjamurhaajan tytärtä kamalalla tavalla.
"Mitä sinä salasit? Mikset tiennyt?
Mikset paljastanut häntä kaikille?"
Odotin, että tulisi joku,
joka antaisi minulle mahdollisuuden auttaa tai puhua.
Esimerkiksi Osagen piirikunta otti minut neuvonantajaksi tutkintaan.
En minä tätä itse valinnut.
Tällainen elämä minulle vain annettiin.
Minun täytyy päättää, mitä sillä teen.
Oletko valmis penkomaan näitä? -Aina ja en koskaan.
Yksi keino, jonka avulla voimme ehkä saada vastauksia,
on se, että viemme sinut takaisin paikalle katsomaan, mitä muistat.
Se auttaa meitä ymmärtämään,
missä isäsi on ehkä saattanut olla -
tai missä hän ei sinun tietääksesi toiminut lainkaan.
Julkisuudessa nähtiin vuosien 1974 ja 1979 välillä -
BTK:n viestejä Wichitan sanomalehdelle,
poliisille ja uutiskanaville.
Outoja kirjeitä, runoja…
Joku väitti murhanneensa seitsemän ihmistä.
Kaikki tämä tapahtui ennen syntymääni tai kun olin vielä pieni.
Viimeinen kirje lähetettiin vuonna 1979.
Myöhemmin sain tietää, että se lähetettiin ensisynttärinäni.
Isä järjesti minulle syntymäpäiväjuhlat.
Sitten hän lähti ulos farkkutakissa ja lähetti viestin.
Se oli BTK:n viimeinen viesti pitkään aikaan.
Isä sanoi myöhemmin, että lasten saaminen hidasti hänen murhaamistaan.
Hänen aikansa kului lasten kasvattamiseen eli minun jahtaamiseeni.
Minulla on tässä valokuvia sekalaisilta vuosilta.
Nautin esimerkiksi suuresti reissuista Grand Canyonille isän kanssa.
Kävimme kanjonin reunalla vuonna 1986.
Vuonna 1995 vietimme siellä viikon.
Silloin satoi lunta ja oli kylmää.
Nukuin teltassa isän vieressä, koska minua paleli.
Olin iloinen hänen lämmöstään.
Kävimme upeilla perhelomilla.
Telttailimme ja patikoimme.
Kalastimme ja telttailimme Kansasissa.
Patikoimme Coloradon Durangossa. Siellä on se varastoallas.
Teimme päiväretkiä ja kalastimme taimenta.
Matkustimme myös Yellowstoneen, Tetonvuorille ja sen sellaista.
Kun katsoo näitä kuvia,
näkee aivan tavallisen perheen.
Isä piti matalaa profiilia,
eikä häntä löydetty 31 vuoteen, koska hän oli piilossa näkyvillä.
Ei poliisi etsinyt isäni kaltaista jokamiestä, jolla oli oma perhe.
Oterot murhattiin vuonna 1974.
Ensin tuli Oterojen murha, sitten uusi murha ja taas uusi,
sitten lisää murhia ja… Koko kuvio vain kasautui.
Ja sitten… Hiljaisuus.
15. TAMMIKUUTA 2004
Tasan 30 vuotta sitten 15-vuotias Charlie Otero palasi koulusta kotiin -
ja löysi perheensä murhattuna.
Niin alkoi Wichitan historian pahin selvittämättömien murhien sarja.
Sanomalehti julkaisi 30-vuotisjutun.
Oterot tapettiin 30 vuotta sitten, ja sitten tuli lisää murhia,
mutta sen jälkeen BTK:sta ei ollut kuultu.
TAPPAJAN AIKAJANA
Kukaan ei tiennyt, miten hänelle oli käynyt.
Yleisimmät teoriat olivat, että hänet oli tuomittu jostain muusta rikoksesta,
että hän oli kuollut -
tai että hän oli poistunut seudulta tai maasta lopullisesti.
Kun aloitin Wichitassa uutisankkurina vuonna 1984,
BTK:sta puhuttiin ohimennen. "Muuten, oli sellainen tyyppi kuin BTK.
Hän tappoi ihmisiä 1970-luvulla, mutta nyt kaikki on hyvin.
Hän on joko kuollut tai vankilassa."
Koko juttu oli pelkkä legenda.
Kukaan ei miettinyt BTK:ta enää. Hänestä ei puhuttu missään.
Siksi hän tuli esiin piilostaan.
Tämä on KAKEn ylimääräinen uutislähetys.
Hyvää iltaa. Wichitaa vuosikausia piinannut sarjamurhaaja pelottaa taas.
Poliisin mukaan BTK näyttää palanneen Wichitaan.
Tapa, jolla hän teki paluunsa,
oli uskomattoman järkyttävä.
Hän lähetti Wichitan sanomalehdelle ajokortin murhasta,
johon hänen ei epäilty liittyneen millään tavalla.
MAALISKUU 2004
Viime keskiviikkona saimme KAKE TV:lle lähetetyn kirjeen.
Pidämme mahdollisena, että sen lähetti BTK.
Kirje on nyt luovutettu FBI:lle.
Kun BTK oli lähettänyt sen kirjeen, pomoni tuli ja sanoi:
"Meidät kutsuttiin mukaan. Haluatko lähteä?"
Tietenkin minä halusin.
BTK väittää kirjeessään, että Vicki Wegerle oli hänen kahdeksas uhrinsa.
Wegerle löydettiin kotoaan kuristettuna syyskuussa 1986 -
vuosia BTK:n viimeisen tunnetun viestin jälkeen.
Kirjeen mukana tuli rikospaikalta otettuja valokuvia.
Se oli Vicki Wegerlen murhan rikospaikka.
Hänet murhattiin kotonaan.
Kun pelastushenkilöstö saapui murhapaikalle,
ambulanssi vei Wegerlen pois, jotta hänen henkensä voitaisiin pelastaa,
ennen kuin poliisi ehti ottaa valokuvia rikospaikasta.
Poliisilla ei ollut kuvia siitä rikospaikasta.
Mutta niissä BTK:n lähettämissä kuvissa -
näkyi selvästi uhri kuolleena kotonaan.
Siitä tiesimme, että kirjeen lähettäjä todellakin oli itse BTK.
BTK PALASI 25 VUODEN JÄLKEEN
Voitteko kuvitella, miten suunnattoman iloinen hän oli tästä otsikosta?
Hänen tavoitteensahan oli saada julkisuutta.
Sitä hän sai.
UUDEN AIKAKAUDEN NUORET NAISET PELKÄÄVÄT BTK:TA
Me olimme aivan yhtä järkyttyneitä -
kuin kuka tahansa tavallinen kaupunkilainen.
Kaikki mediassa olivat ihmeissään, ja jossain määrin myös poliisi.
Kuten kaikki muutkin Wichitassa,
KAKEn työntekijät toivoivat, että BTK olisi vain historiaan jäänyt vanha tarina,
mutta nyt kun hän on poliisin mukaan palannut, palaavat myös vanhat pelot.
Steven Relford oli viisivuotias, kun BTK murhasi hänen äitinsä.
Pahinta oli, että hän ja hänen kaksi sisarustaan kuulivat kaiken.
Käyn sitä edelleen päässäni läpi.
Todellako? -Kyllä vain.
Mitä siis käyt läpi?
Minä olin se, joka avasi sille ******** oven.
Minä päästin hänet sisään.
Sellaista ei unohda ikinä.
Se oli yksi urani järkyttävimmistä paljastuksista.
Pahinta oli ajatella,
mitä hän tekisi seuraavaksi saadakseen julkisuutta.
Heti kun tieto alkoi levitä medialle, puhelin alkoi soida punaisena.
Sähköpostia tuli jatkuvasti.
Ihmiset lähettivät vihjeitä siitä, missä BTK voisi ehkä olla -
ja kaikenlaisia tiedonmuruja.
Jokaista vihjettä ei mitenkään voi käsitellä kunnolla,
mutta mitkä niistä sivuutetaan?
Jäisikö ratkaiseva vihje niiden joukkoon? Se on vaikea tilanne.
Minäpä kerron, mitä meillä on.
Saimme epäilyttävän kirjeen, jonka lähettäjäksi on merkitty Thomas B. King.
Toisen paluunsa jälkeisen viestin hän lähetti KAKE TV:lle.
Minä olen Glen Horn.
Se oli "BTK:n tarina" eli kirja,
jonka hän halusi kirjoittaa itsestään.
Kirjeessä oli sisällysluettelu lukuineen.
"BTK:n tarina. Sarjamurhaajan synty. Alku. Fetissi. Fantasiamaailma.
Jahti alkaa. BTK:n paikat. PJ:t. Toimintatapa. Hittejä. Kalliita muistoja.
Viimeinen esirippu. Iltahämärä. Jatkuuko tarina?"
13. luku.
"Jatkuuko tarina?"
Kukaan ei tiennyt, kaipasiko hän julkisuutta niin kipeästi,
että tappaisi taas.
FBI:n käyttäytymistieteellinen osasto neuvoi meitä alusta asti.
"Onnistutte todennäköisimmin, jos saatte hänet jatkamaan viestimistä.
Katsokaa, että hän kokee olonsa turvalliseksi viestiessään kanssanne."
Sen jälkeen aloimme saada viestejä noin 4 – 6 viikon välein.
Viime viikolla paikallinen TV-asema sai paketillisen koruja. Ne voivat olla uhrin.
Se oli UPS:n laatikossa.
UPS:n mies avasi kirjekuoren, jossa oli kuvia ja kirje BTK:lta.
Hän näytti haastavan poliisia etsimään hänet -
ja härnäsi kryptisillä vihjeillä, jotka olivat totta tai sitten eivät.
Tiesimme, että hän tarkkaili meitä, koska hän kirjoitti asioita,
jotka osoittivat hänen katsovan ohjelmiamme joka ilta.
Olin maininnut kello kymmenen uutisissa, että Jeffillä ja minulla oli flunssa.
Jokin tauti tai jotakin.
Kaksi päivää myöhemmin saimme kirjeen,
jossa toivottiin Susanin ja Jeffin pikaista paranemista.
Saan yhä samanlaisen -
kokonaisvaltaisen pelontunteen kehooni,
kun puhun tästä asiasta.
Tämä on yksi urani haastavimmista tapauksista.
Tämän takana olevaa ihmistä olisi varmasti kiinnostavaa jututtaa.
TOUKOKUU 2004
TAMMIKUU 2005
Tällä kertaa saimme kirjeen sijasta postikortin.
Siinä lukee…
"Seneca, 69th Northin ja 77th Northin välissä."
"Sisältö: Post Toasties -muropakett, PJ Little Mex ja nukke."
"Ilmoittakaa jotenkin, jos te tai poliisi saatte tämän."
Siinä viestissä hän antoi taas poliisille vihjeen.
"Tässä kadunkulmassa on muropaketti."
Lähetimme heti toimittajan ja kuvaajan paikalle.
Se oli kaukana maaseudulla liikennemerkin juurella.
Taltioimme siitä kaikenlaista materiaalia.
Komisario Ken Landwehr ja rikoskonstaapeli Kelly Otis saapuivat pian.
Tutkijat viettivät paikalla tuntikausia.
Poliisi pyysi meitä pitämään paikan salassa,
kunnes tutkinta on saatu tehtyä.
Poliisit hakivat muropaketin. He avasivat sen.
Sen sisällä oli Barbie-nukke, joka kaulassa oli hirttosilmukka.
Tällä muropakettiviestillä BTK ilmaisi haluavansa viestiä levykkeillä.
Hän pelkäsi, että voisimme jäljittää hänet levykkeiden avulla.
Hän kysyi, voisiko hänet tunnistaa levykkeestä.
Hän jatkoi kiinnostavalla tavalla. Hän sanoi: "Olkaa rehellisiä."
OLKAA REHELLISIÄ.
Hän pyysi meitä vastaamaan sanomalehden kautta kirjoittamalla:
"Rex, kaikki on hyvin."
Kenny Landwehr jätti lehteen BTK:n pyytämän ilmoituksen.
Sitten BTK lähetti meille levykkeen.
Metatiedoista käy ilmi, että sitä oli käytetty Park Cityn kirjastossa -
ja Christ Lutheran Church -seurakunnassa samalla nimellä.
Käyttäjänimi oli "Dennis".
Muutaman minuutin haku noiden kahden organisaation tiedoista osoitti,
että muuan Dennis Rader oli kyseisen seurakunnan puheenjohtaja.
Wichitan poliisin tietotekninen väki oli innoissaan.
Lopulta he löysivät osoitteen Park Cityssä, aivan Wichitan liepeillä.
Olin valmis hakemaan Raderin talteen heti,
mutta Kenny Landwehr sanoi, että syyllisyys oli varmistettava DNA:n avulla.
Huomasin, että BTK:n tytär oli käynyt Kansas State -yliopistoa.
Olin itsekin käynyt samaa koulua ja tiesin,
että terveysasioissa opiskelijat ohjataan Lafenen terveyskeskukseen.
Sanoin käyväni kysymässä, löytyisikö sieltä jotakin.
Hänen tiedoissaan mainittiin opiskeluaikana tehty papakoe.
Näyte luovutettiin minulle, ja minä lähetin sen DNA-analyysiin.
Lopulta sain puhelun, jossa kerrottiin näytteen tulleen BTK:n jälkeläisestä.
Ensimmäiseksi soitin Kenny Landwehrille.
"Kenny, hän se on."
"Ai, okei. Nähdään heti aamulla."
25. HELMIKUUTA 2005
Sinä aamuna uutistoimitus huomasi poliisin radioliikennettä,
ja uutispäivystyksen mukaan Park Cityssä oli tapahtumassa jotain.
"Emme tiedä mitä, mutta jonkun täytyy lähteä sinne."
Tiesimme, että Rader oli Park Cityn leivissä -
ja että hän kävi joka päivä kotona ruokatunnilla.
Niinpä asetuimme hänen kotitiensä viereiselle kadulle -
ja odotimme hänen ajavan paikalle.
Kun hän ohitti meidät, poliisiauto lähti hänen peräänsä,
käynnisti vilkut ja sai hänet pysähtymään.
Minä mietin, että Rader tietäisi loppunsa tulleen -
ja että hän mieluiten kuolisi uransa huipulla.
Sitä minä en halunnut.
Pysähdyin merkityn poliisiauton viereen -
ja ehdin Raderin autolle juuri, kun hän oli avaamassa ovea ja nousemassa autosta.
Tartuin häneen, pyöräytin hänet ympäri ja painoin hänet suoraan asfalttiin.
Silloin avukseni tuli useita muita iskuryhmän jäseniä.
Raudoitimme hänet ja nostimme hänet ylös.
Seisoin siinä pitelemässä hänestä kiinni,
kun hän kääntyi puoleeni ja sanoi:
"Kertoisitko vaimolleni, etten tule kotiin syömään?
Tietänet, missä asun."
Isäni pidätettiin vuonna 2005. Minä olin 26-vuotias.
Minun ja aviomieheni maailma kääntyi ylösalaisin.
Olimme olleet naimisissa 1,5 vuotta. Asuimme Michiganissa kahdestaan.
Ensimmäisenä viikonloppuna FBI kuulusteli meitä,
ja sen jälkeen meidät unohdettiin ja jätettiin omillemme.
Olin erittäin vihainen. Olin vihainen DNA:sta.
Minusta se loukkasi yksityisyyttäni, ja papakoe nolostutti minua.
Olin jo vihainen poliisille ja FBI:lle. Olin vihainen kaikille.
Elämämme oli mullistettu ja tuhottu, ja olin vihainen kaikille.
Pidätyksen jälkeen minut määrättiin suorittamaan kotietsintä talossa,
jossa Dennis Rader vaimonsa kanssa asui.
Kun astuin ovesta sisään,
aivan ensimmäisenä näin kuvia seinällä sohvan yläpuolella.
Niissä Rader ja hänen perheensä olivat Kansas State -yliopiston tapahtumissa.
Jalkapallo-otteluissa ja kaikenlaisessa.
"Vau", minä ajattelin.
Talosta löytämämme asiat herättivät minussa vain lisää kysymyksiä.
Esimerkiksi heti etuovesta sisään tullessa -
oli eräänlainen ulkovaatekaappi,
mutta hyllyltä takkien yläpuolelta löytyi tappamistarvikkeita.
Siellä oli laukku, jossa oli valmiiksi solmittuja köysiä ja huivi.
Laukussa oli käsiraudat ja .32-kaliiperin käsiase.
Takapihan vajassa oli kiinnostavia tavaroita.
Siellä oli voitonmerkkejä. Koruja ja uhrien iholla olleita asioita.
Vaatteita, varsinkin alusvaatteita. Hän oli säilyttänyt kaiken.
Löysimme tavaroita, joita olisi voinut käyttää -
ja ehkä käytettiinkin joidenkin uhrien kiduttamiseen.
Se oli järkyttävää minulle rikostutkijana.
"Tämä kertoo tyypin mielenmaisemasta paljonkin", ajattelin.
Tämä on nyt kaiken polttopiste. Sadat ihmiset tulevat vain katsomaan paikkaa.
Park City on pieni yhteisö, jossa kaikki tuntevat toisensa,
tai niin ainakin luultiin.
Raderin vaimo kielsi kaiken täysin.
Hän oli kohtelias ja ystävällinen eikä huutanut meille.
Hän sanoi, että erehdyimme henkilöstä.
Kun puhuimme hänen kanssaan, Kerri soitti.
Saimme äidin kiinni vasta myöhemmin sinä päivänä.
Hän oli sekaisin aivan kuten minäkin, ja puhuimme toistemme ohi.
Hän sanoi Kerrille: "Sinä tunnet isäsi.
Tiedät, ettei tämä ole oikein, vaan jokin kauhea erehdys.
Isäsi ei ole tappaja. Hän ei ole sellainen."
En uskonut selviäväni siitä yöstä.
Tässä oli kaksi ihmistä, jotka asuivat ja elivät yhdessä -
ja joilla oli paljon yhteisiä asioita.
Uskonko, että vaimo tiesi mitään? En.
Luultavasti hän kävi lähimpänä totuutta kun…
He istuivat katsomassa televisiota,
joku uutiskanava luki yhden BTK:n viesteistä.
Uutislähetyksen jälkeen vaimo sanoi:
"Se BTK kirjoittaa aivan kuin sinä."
Ja Dennis…
Hän ei sanonut mitään,
mutta minulle jäi sellainen mielikuva, että jos vaimo olisi kysellyt lisää,
Dennis olisi tappanut hänet.
Minulla on kysymys, Dennis.
Miten luulet meidän päätyneen jututtamaan sinua?
En minä tiedä.
Koska olen epäilty, oletan, että teillä on todisteita.
Etkö ole utelias todisteiden suhteen? -Olen.
Haluatko, että kerromme?
Ensimmäisen kuulustelun pitivät Kenny Landwehr -
ja yksi FBI:n käyttäytymistietelijöistä.
Kenny esitteli kaikki Raderia vastaan kerätyt raskauttavat todisteet.
Tiedätkö, mikä tuo on? -Levyke.
Niin se on.
Tietokoneisiin liittyvään rikostutkintaan -
on pantu niin paljon rahaa lapsipornon takia.
Anteeksi? -Lapsipornon.
Niinpä FBI ja paikallispoliisit tulivat todella taitaviksi -
ihmisten levykkeiden tutkimisessa ja jäljittämisessä.
Onpa mielenkiintoista.
Jos siis saamme tällaisen levykkeen, voimme penkoa sen -
ja todeta, että se on käynyt Christ Lutheran Churchissa.
Sitten voimme käydä kyseisillä tietokoneilla -
ja selvittää, että silloin kirjautuneena oli "Dennis".
Kun pääsimme DNA:han asti, hän tiesi hävinneensä.
Kenny Landwehr kertoi hänelle:
"Saimme DNA-osuman tyttäresi kautta."
Lapsillasi on ollut terveysasioita, ja minä voin tutkia heistä otetut näytteet.
Tiedän, että BTK on lastesi isä.
Siksi päädyin sinuun.
Se taisi upottaa hänet lopullisesti. Sen oikein näki.
Hän sanoi: "Dennis, kerro meille, kuka olet."
Mikset vain sano suoraan?
Te taidatte tietää.
Mitä muuta haluatte? -Sano se.
BTK? -Sinä olet BTK.
Kun hän onnistui sanomaan sen viranomaisille,
kaikki pidäkkeet poistuivat, ja hän kertoi kaikista rikoksistaan.
Jopa kahdesta, joita emme olleet osanneet yhdistää häneen.
Se oli Project Dogside.
Se on hänen koodinimensä.
Minulla oli illalla vapaa-aikaa.
Tapoin hänet perjantai-iltana.
19. tammikuuta 1991. Dolores D. Davis siepattiin kotoaan.
Hänen ruumiinsa löydettiin13 päivää myöhemmin sillan alta Sedgwickistä.
Sitten sidoin hänet, ja hän taisi tajuta, että siinä kävisi huonosti.
"Älä tapa minua", hän sanoi.
Vedin sukkahousut hänen päänsä yli ja kuristin hänet.
Vein hänet sinne ja jätin hänet sillan alle.
Tammikuu 1991.
Äitini oli pahasti sairas.
Hän oli 10 tai 12 päivää sairaalassa keuhkokuumeessa.
Isä oli stressaantunut, koska hänellä ei ollut töitä.
Rahaa ei ollut. Isä yritti laittaa ruokaa.
Hän ei osannut ja laittoi outoja munia.
Pian sen jälkeen hän murhasi rouva Davisin.
Hän pani ruumiin farmariautomme tavaratilaan.
Hän antoi sen auton ajettavakseni, kun olin high schoolissa.
Se ei todellakaan ollut oikein.
Ajatuskin siitä, että rouva Davis oli ollut siellä…
Minut on määrätty tutkimaan Marine Hedgen murhaa,
ja…
Haluaisin tietää, miten päädyit valitsemaan hänet.
Kuten selitin jo toisille, minulla oli aina monta projektia menossa.
Hän oli Project Flower.
Ei, vaan Project Cookie.
Kun olin kuusivuotias, naapurimme rouva Hedge katosi.
Ruumis löydettiin pari viikkoa myöhemmin. Hänet oli kuristettu.
Tämän tein erään partiojutun aikana.
Se on hyvä suoja minunlaiselleni.
Leiriydyin muiden mukana ja sitten livahdin pois.
Pysäköin autoni keilaradan luo.
Otin keilakassini ja ostin oluen.
Katkaisin puhelinlinjat ja avasin tämän ihan hiljaa.
Hiivin tästä sisään.
Hedgen tapauksessa isän murhapakkaus -
oli tummanpunainen keilailukassi, jossa oli valkoinen raita.
Ei isä keilannut. Kävimme keilaamassa vain pari kertaa.
Miksei äitini ihmetellyt tai kysynyt,
miksi isällä oli yhtäkkiä keilailukassi?
Älyttömäksi juttu menee siinä,
että kun isä oli murhannut rouva Hedgen vuoteeseensa,
hän kantoi ruumiin peittoon käärittynä auton tavaratilaan.
Hän vei ruumiin kirkkoomme Christ Lutheran Churchiin.
Sitten hän riisui ruumiin ja vaihtoi vaatteet.
Hän otti valokuvia samalla kun sitoi rouva Hedgen ruumista.
Olitko siis jo päättänyt, että viet hänet kirkkoon?
Hän oli menossa siihen kirkkoon elävänä tai kuolleena.
Yritin edetä kohti BTK:n piilopaikkaa.
Kotia ja kidutuskammiota.
Siihen minä tähtäsin fantasiamaailmassani.
Muistan erään sunnuntain lapsuudestani.
Olin kirkollamme -
ja kiipeilin korkeissa männyissä, joissa minulla oli aina tapana kiivetä.
Kun rouva Hedge myöhemmin löydettiin,
hänen ruumiinsa vierestä löytyi pitkiä männynneulasia.
Niitä ihmeteltiin, koska Kansasissa ei ole paljon mäntyjä.
Täällä mäntyjä on vain istutettuina.
Ne neulaset olivat peräisin kirkon männyistä, joissa minä kiipeilin.
Minulle oli selvää, että hän oli hyvin ylpeä murhistaan.
Hän sanoi ääneen toivovansa, että niitä olisi enemmän.
Hän sanoi, että jos hän olisi yksinäinen susi -
ilman sosiaalisia velvollisuuksia, perhettä, kirkkoa, töitä…
"Jos minun ei tarvitsisi tehdä kaikkia noita, murhia olisi ollut paljon enemmän."
Kansallinen media alkaa saapua.
Täällä ovat Good Morning America, CNN, Dateline ja Primetime Live.
He tulevat kaikki Wichitaan tämän päivän kuluessa,
sillä tämä uutinen kiinnostaa koko kansakuntaa.
Kaikki lähettivät suoraa lähetystä, ja Wichitan poliisipäällikkö sanoi…
Lyhyesti sanottuna: BTK on pidätetty.
Yleisö alkoi hurrata. Lehdistötilaisuudessa oli iso väkijoukko.
Kansallinen media ihmetteli, kenelle ihmiset taputtivat.
He eivät ymmärtäneet, millainen helpotus meille oli se,
että murhaaja oli vihdoin saatu kiinni.
Wichitan kaupungin, poliisi ja uhrit huokaisevat tänään helpotuksesta,
koska viranomaiset pidättivät 59-vuotiaan Dennis Raderin.
Tämä on uskomatonta, mutta hyvä asia.
Pääsemme tästä kaikesta eroon.
Lopulta kaikki tulee julki, ja hän saa ansionsa mukaan.
Tämä onnistui yhteistyöllä.
Mitä ajattelet siitä, että hän eli yhteisössänne kaikki nämä vuodet?
Hän eli, hengitti ja työskenteli täällä.
Hän on fiksu ja typerä paskiainen.
Ei hätää.
Veljeni soitti minulle lehdistötilaisuuspäivän aamuna.
"Siellä sanotaan, että murhaaja on se Park Cityn rankkuri."
Muistan olleeni aivan ihmeissäni.
Park Cityn rankkureitahan oli vain yksi,
ja hän oli Kerrin isä.
En ikinä unohda isäni sanoja: "Ei se voi olla Dennis."
Sitten olin liimautunut televisioon.
Haastattelemani naapurit muistavat ihmiset,
jotka asuivat poliisin piirittämässä talossa.
Tämä on kauheaa. Vanhempani soittivat, ja isäni oli itkun partaalla.
Minä olen kahden lapsen yksinhuoltaja, ja se mies on käynyt kotonani useasti.
Olin järkyttynyt siitä, että se oli joku tästä seurakunnasta tai ylipäänsä tuttuni.
Sinä aikana, kun olen tuntenut Dennisin,
keskusteluissamme ei ole vilahtanutkaan mitään, mikä antaisi aihetta syytöksille.
Hän oli mahtava partiojohtaja.
Kun hän vanheni, ja hänen lapsensa muuttivat pois,
hänestä tuli vain vähän outo.
Järkyttävintä Wichitan kaupungille oli se, että hän oli tavallinen mies.
Hänellä oli tavallinen päivätyö, perhe, vaimo ja kaksi lasta.
Hänkö oli sarjamurhaaja?
Kaikki halusivat haastatella Paulaa, Kerriä tai hänen veljeään. Aivan kaikki.
Kaikki kysyivät tietenkin, miten he eivät muka tienneet.
Muistan puolustaneeni tiukasti heitä, koska eivät he tienneet.
Ei kukaan meistä tiennyt.
Hän ei huijannut vain perhettään, vaan myös seurakuntaa.
Hän huijasi kokonaista kaupunkia.
Hän huijasi kirjaimellisesti kaikkia.
JEESUS RAKASTAA WICHITAA
Ensimmäisenä viikonloppuna isän pidätyksen jälkeen -
äiti ei todellakaan ollut kunnossa.
Olimme molemmat sokissa.
Isovanhempani ja serkkuni olivat paikalla.
Tätini lähti hakemaan KFC:stä kanaa kaikkine lisukkeineen.
Sitten me vain söimme. Tunnelma oli kuin hautajaisissa.
Siinä me sitten istuimme ja söimme.
Jopa sellaisella hetkellä nauroimme vähän tai ehkä itkimmekin yhtä aikaa.
Jaoimme tarinoita.
Sitten äitini sanoi hyvin nopeasti:
"Tuntuu kuin isäsi olisi kuollut, ja olisimme juuri tulleet hautajaisista."
"Tiedän", minä vastasin.
Ensimmäisenä iltana äiti itki ja halusi minut viereensä nukkumaan.
Minä en kestänyt sitä. Se kaikki oli liikaa.
Vapisin yhä ja olin kuin irrallani kaikesta.
Se oli minulle aivan liikaa.
Minun oli pakko jättää äiti yksin.
Se kaikki oli liikaa, enkä mitenkään pystynyt siihen.
Tällä hetkellä minun ja äitini välistä suhdetta ei ole.
Olemme vieraantuneet toisistamme.
Välimme olivat hyvät, kun olin lapsi, ja vielä pidätyksen jälkeenkin.
Silloin olin reipas.
Asioista ei puhuta. Otetaan vain itseä niskasta kiinni ja mennään töihin.
Ihmisille ei saa kertoa.
Olen meistä ainoa, joka puhuu tästä.
Enpä tiedä.
Tämä on suunnattoman turhauttavaa,
koska isä on yhä elossa, ja hän on edelleen isäni.
Äiti voi ottaa isästä eron.
Hänellä on valta poistaa isä elämästään ja yrittää jatkaa eteenpäin.
Minulla ja veljelläni ei sitä ole.
Isä tulee aina olemaan isäni. Näytänkin häneltä.
Minulle isäni ei ole koskaan ollut kuollut.
Alussa pastori sanoi, että voisi olla hyödyksi,
jos kirjoittaisimme isälle ja sanoisimme sanottavamme.
Niinpä aloin kirjoittaa hänelle kirjeitä maaliskuussa 2005.
"Hei, isä. Olen fyysisesti kunnossa. Olen turvassa kotona Michiganissa.
Median mukaan minä paljastin sinut. Se ei ole totta.
Olin yhtä tietämätön kuin kaikki muutkin, kunnes FBI tuli ovelleni.
Yritin kertoa, miten mahtava tyyppi ja hyvä isä sinä olet -
ja miten he olivat pidättäneet väärän miehen.
Me kaikki yritimme sanoa sitä, mutta turhaan.
Emme tiedä, kuka se toinen mies on,
mutta rakastamme sitä aviomiestä ja isää, jonka sydämissämme tunnemme.
Mietin, tapahtuiko sinulle lapsena jotain ja haluaisitko ehkä kertoa siitä.
Olen pahoillani, jos jotakin tapahtui.
Syy ei ole sinun, jos sinulle sattui lapsena jotakin.
Ottaisimme mielellämme joskus vastauksia, jos sinulla sellaisia on."
Yritin kirjoittaa varovaisesti ja olla ilmaisematta suuttumusta -
tai paljon muutakaan tunnetta kuin rakkautta.
RAKAS KERRI
Hän vastasi kirjeeseeni 26. maaliskuuta 2005.
"Rakas Kerri, myöhäiset hyvän pääsiäisen toivotukset.
Kiitos kirjeestäsi. Se sai minut suunnattoman ilon ja onnen valtaan.
Aloin jo ajatella, ettei kukaan perheestäni kirjoita minulle.
Kirjeesi oli vilpitön sekä rakastavan ja ymmärtäväisen tyttären kirjoittama.
Oikeuskäsittely alkaa 19.4.
Keskustelimme syyntakeettomuuteen vetoamisesta,
mutta en tiedä, olisiko psykiatrinen sairaala vankilaa parempi."
Hän ailahteli edes takaisin, emmekä ymmärtäneet, mistä oli kyse.
"Tiedät todisteista. Olet syyllinen. Kestä kuin mies", minä ajattelin.
Se oli todella turhauttavaa.
Emme halunneet oikeudenkäyntiä.
Sitten kesäkuussa 2005 isäni myönsi syyllisyytensä.
Se oli ensimmäinen kerta, kun kohtasimme asian kasvoista kasvoihin.
On vaikeaa uskoa, että tämä mies -
terrorisoi viranomaisten mukaan Wichitan kaupunkia vuodesta 1974 asti.
Raderia syytetään kymmenestä murhasta,
jotka ovat tulleet tunnetuiksi BTK-kuristajan tekoina.
Oikeussalissa jotkut BTK:n uhrien omaiset -
näkivät ensimmäistä kertaa miehen, jonka poliisi sanoo tappaneen heidän rakkaitaan.
Nouskaa.
Dennis Raderin ensimmäinen oikeuskäsittely pidettiin kesäkuussa 2005.
Hän tunnusti ja me ajattelimme, että se oli siinä.
Ei todellakaan ollut.
Dennis Rader kuvaili jokaisen murhan yksityiskohtia myöten.
Kertokaa omin sanoin, miksi koette olevanne syyllinen.
Aloitetaan syytteestä numero yksi.
En ollut koskaan ennen kuristanut ketään,
joten en tiennyt, paljonko voimaa se vaatisi tai kauanko siihen menisi.
Hän kamppaili oikeastaan aika holtittomasti.
Kuristaminen ei toiminut häneen, joten käytin veistä.
Toin hänelle lasin vettä ja rauhoittelin häntä vähän.
Sitten sidoin hänet, panin pussin hänen päähänsä ja kuristin hänet.
Tätä kesti 45 kammottavan minuutin ajan.
60-vuotias Dennis Rader -
kuvaili kliinisen rauhallisesti kymmenen murhaa, jotka hän väittää tehneensä.
Me emme halunneet mennä oikeudenkäyntiin. Emme kestäneet lehdistöä.
Halusimme antaa omaisille rauhan oikeussalissa.
Emme halunneet olla häiriöksi emmekä olisi kestäneet sitä.
Oli todella raskasta kuulla isän tunnustavan tekonsa omilla sanoillaan.
Jos olette lukeneet sarjamurhaajista, he käyvät läpi erilaisia vaiheita.
Yksi vaiheista on etsintävaihe, jossa tappaja etsii sopivaa uhria.
Kun uhri on lukittu, etsintä vaihtuu väijymiseksi.
Kohteita voi olla monta, joista tappaja keskittyy yhteen.
Hän on uhri.
No niin. Noinko se käy?
Onko niin, että nämä kymmenen murhaa tapahtuivat,
koska halusitte toteuttaa jonkinlaisen seksuaalisen fantasian?
Kyllä.
Hyvä on. Voitte istua, herra Rader.
Siinä Dennis Rader kuvaili kymmentä kylmäveristä murhaa kuin omaa työtään.
Hän kuulosti siltä kuin olisi vain tehnyt työnsä sen vaatimalla tavalla.
Ankkuriparini ja minä emme olleet uskoa sitä todeksi.
Kuvitelkaa, millaista oli olla hänen lapsensa tai vaimonsa.
Dissosioin irti suuresta osasta siitä, mitä hän kertoi.
Se oli täysi katastrofi. Se oli…
En pystynyt käsittelemään koko asiaa.
Nouskaa.
Seuraavista päivistä on tulossa tunteellisia oikeussalissa.
Sarjamurhaaja Dennis Raderin tuomitseminen alkaa tänä aamuna.
Koko 350 000 asukkaan Wichitan huomio on oikeuskäsittelyssä.
BTK on aina ollut monen wichitalaisen elämässä läsnä.
Kun tuomio oli määrä julistaa, syyttäjä Nola Foulstonin aikomus -
oli nöyryyttää Dennis Raderia niin pahasti kuin vain suinkin.
Mikä se on? -Tämä on muovinen naamio.
Wichitan seudulla tehtiin useita luvanvaraisia kotietsintöjä.
Rader sanoi, että jättipotti löytyisi hänen työhuoneensa arkistokaapista.
Kaappi ei ollut lukossa.
Hän siis koki niiden asioiden säilyttämisen siinä hyvin turvalliseksi.
Sieltä löytyi paljon pitkän ajan kuluessa otettuja valokuvia -
sekä lukuisia piirustuksia.
Kaikki oli nimetty, päivätty ja aakkostettu.
Mukana oli hakemisto löytämisen helpottamiseksi.
Hän oli luonut eräänlaisen taulukon projekteistaan.
Nämä ovat asioita, joista hän otti valokuvia.
Kun kirjoitin isälle, hän kertoi, että tulossa oli vielä pahempaa.
Mikä olisi murhia pahempaa?
Oliko näitä enemmän? -Niitä oli satoja, ellei tuhansia.
Syyttäjä näytti kuvia, joissa Raderilla oli sukkahousut oman päänsä ympärillä.
Hän halusi näyttää koko maailmalle, miten sairas ihminen Rader oli.
Äkkiä kuvissa on isäni sidottuna -
tai alastomana isovanhempieni kellarissa uhriksi pukeutuneena.
Se oli kuin loputonta näyttelyä suoraan helvetistä.
Syyttäjät käyvät läpi kammottavia yksityiskohtia.
Uhrien omaisia on paikalla palaamassa painajaiseensa.
Tänään he pääsevät kohtaamaan itsensä Raderin.
Rader yritti tuhota perheeni, mutta me selvisimme.
Olemme vahvempia ja läheisempiä kuin ikinä.
Keskinäinen rakkautemme taottiin tuskassa.
Kun tämä on ohi, Dennis Rader on epäonnistunut yrityksessään tappaa Oterot.
Vaikka emme ole tavanneet, olet nähnyt kasvoni ennenkin.
Murhasit nämä kasvot yli 30 vuotta sitten. Äitini Julia Oteron kasvot.
Hän aiheutti perheellemme tuskaa ja kärsimystä -
sekä upean 21-vuotiaan naisen menetyksen,
mutta sai itse jatkaa elämäänsä 31 vuoden ajan perheensä ja lapsiensa kanssa.
En voi mitenkään selittää tätä sinulle.
Ei ole sanoja, joista ymmärtäisit,
mitä Nancyn menettäminen merkitsi minulle ja perheelleni.
Menetin ystäväni ja uskottuni.
Lapsillani ei ikinä tule olemaan tätiä eikä minulla toista siskoa.
On melkein 19 vuotta siitä,
kun veljeltäni ja minulta riistettiin elämämme tärkein nainen.
On epäreilua, miten vähän aikaa hänen kanssaan saimme.
Pyydän vain,
että oikeus langettaa tuolle hirviölle lain salliman enimmäisrangaistuksen.
En ole -
valmistautunut tähän, mutta…
Haluaisin vain, että hän kärsii koko loppuelämänsä,
ja…
En minä…
Siinä kaikki.
Puhun hengessä mukana olevan äitini, perheeni -
ja toivottavasti kaikkien selviytyjien puolesta.
Omistamme tämän päivän niiden muistolle, jotka ovat poissa.
Tänään muistamme kukin hiljaisesti isää, veljeä,
vaimoa, äitiä, sisarta,
tytärtä, isoäitiä…
Sinun kärsiessäsi siitä, että viimeinen uhrisi oli ironisesti oma perheesi,
me iloitsemme uudesta perheestämme,
jota yhdistävät aina vastoinkäymisten ja menetyksen karkaisemat siteet.
Uhrien omaiset olivat uskomattomia.
Kun tuomari antoi Dennis Raderille puheenvuoron,
he eivät halunneet, että hän voisi kokea voittaneensa.
Herra Rader, haluatteko puhua omasta puolestanne rangaistuksen lieventämiseksi?
Niinpä uhrien omaiset kävelivät ulos oikeustalosta.
Herra tuomari, Sedgwickin piirikunta ja uhrit.
Ymmärrän, että tekemäni rikokset…
Jatkanko, vai… Hyvä on.
Uhrien lausuntojen jälkeen isä sai puhua.
Hän sai tilaisuuden pyytää anteeksi,
sanoa jotain merkityksekästä tai vaikka ilmaista katumusta.
Sen sijaan hän nousi ja kiitti kaikkia.
Hän kiitti poliisia, syyttäjää, uhrien omaisia ja tuomaria.
Se oli todella omituista.
Nousisitteko ylös, herra Rader?
Tämän oikeuden edessä 27.6.2005 tekemänne tunnustuksen valossa -
totean teidät taas syylliseksi.
Tuomari antoi isälle 175 vuoden vankeustuomion.
Se oli viimeinen kerta, kun se mies oli muurien ulkopuolella.
Isän pidätyksen jälkeen en ollut puhunut tästä lainkaan.
En käsitellyt koko asiaa melkein kymmeneen vuoteen.
Kun minulta kysyttiin elämästäni tai isästäni tavallisessa keskustelussa,
sanoin, ettemme ole väleissä tai korkeintaan että hän on vankilassa.
Noudatin Keskilännen tapoja. Huonoista asioista ei puhuta.
Sinä iltana, kun kuulin Stephen Kingistä…
Kun se Eaglen toimittaja soitti minulle,
oli kuin olisin ensi kertaa saanut luvan päästää kaiken ulos.
Heti kun joku sanoi, että voit ihan hyvin puhua tästä,
se kaikki pääsi minusta ulos, ja siitä alkoi toipuminen.
Vuonna 2015 aloin opetella kirjoittamista.
Kirjoitin esikoisteostani neljä vuotta.
Siitä tuli valtakunnallinen bestseller vuonna 2019.
Tämän kirjoittaminen on ollut uskomattoman rohkeaa.
Kuljin helvetin läpi ja selvisin. Viestini on "sinnittele".
Toivo on aivan nurkan takana. Älä ikinä luovuta.
Kun istun nyt tässä,
isäni on kaikkialla ympärilläni.
Valokuvia isästäni, kirjani isästäni…
Suuri osa siitä, kuka minä nyt olen,
on valitettavasti kietoutunut yhteen isäni kanssa.
Minulla on ollut ongelmia Facebookissa.
Olen saanut sähköpostia, Instagram-viestejä ja tekstiviestejä,
minua on vainottu ja uhkailtu,
ja minun on toivottu olleen isäni yhdestoista uhri.
Traumaterapeuttini kysyi hiljattain,
mitä tapahtuisi, jos vain jättäisin kaiken tämän taakseni.
Sanoin, että elämäni olisi rauhallista.
Todellisuudessa urani on nyt sidottu kaikkeen tähän.
OSAGEN PIIRIKUNNAN SERIFFI
Tämä ja tuo liittyvät selvittämättömään henkirikokseen.
Siksi halusin kysyä tästä häneltä.
"Pyykkinarun luota lauantaina kadonnut 26-vuotias äiti on ehkä rikoksen uhri."
"25-vuotias Denise Rathburn,
lähti kotoa lauantaina kello kolmen ja puoli yhdeksän välillä -
märät pyykit lastenvaunuissa.
Hän ei palannut."
Mitä sanot tästä alueesta?
Ajelimme siellä pyörillä. Voimme toki käydä katsomassa siellä.
Tapasimme, ja minä pengoin isän arkistoja.
Hän taltioi kierrevihkoihin muistiinpanoja ja projektejaan,
jotka olivat väijymistä sekä joskus murhia ja murtoja.
Hänellä oli niitä ainakin 70 tai 80.
He vain päästivät minut irti.
Kaikki se oli ollut todistusaineistoa vuodesta 2005 asti,
mutta minua ei ollut päästetty sisään.
…tiettyjä sijainteja, joita voimme itse ajaa katsomaan.
Luin isäni muistiinpanoja, joissa merkintä '81 tarkoitti vuotta 1981.
Olin silloin kaksi- tai kolmevuotias.
Siellä luki isoilla kirjaimilla "Kerri/BD/leikki". BD tarkoitti sitomista.
Näin sen ja mietin, että voi hyvä helvetti.
Sen jälkeen oli toinen merkintä,
jossa luki "lapset/kylpy/S",
ja isälle S tarkoitti seksiä.
Sitten mietin, käyttikö isä minua kylvyssä hyväkseen, kun olin kolme.
Ja miksi nimeni on sidontaleikissä?
Siinä vaiheessa olin aivan pää pyörällä ja hämmentynyt.
Ehkä isä oli harjoitellut huoneessani.
Harjoitteliko hän minulla?
Minulla oli lapsena öisin kauhukohtauksia ja muitakin ongelmia.
Osa koko sitä yökauhujuttua,
yökastelua, pimeänpelkoa ja yleisesti sängyssä pelkäämistä -
liittyi jotenkin talossa olevaan pahaan mieheen.
Hän oli jonkinlainen tunkeilija.
Niin isä uhreilleen teki. En koskaan tiennyt, mistä se tuli.
Alitajuntani on ehkä yrittänyt saada asian ulos minusta pikkutytöstä asti.
Se sanoi, että kotonani on paha mies.
Oman nimeni näkeminen hänen tekemissään muistiinpanoissa oli melkoinen asia.
Ainoa, joka kanssani puhui…
Siis ainoat, jotka puhuivat, olivat Osagen poliisit.
Tietenkin heidän narratiivinsa imaisi minut mukaansa.
"Yritämme selvittää, tekikö hän muutakin." En minä tiedä, mitä hän teki!
Aivan kaikki haluavat minusta jotain.
"Voimmeko kirjoittaa isällesi? Voitko järjestää tapaamisen?"
En voi luottaa, että juuri kukaan haluaa tutustua minuun,
koska kaikki pyörii vain isän ympärillä.
Twitterissäkin minua trollataan. "Ilman isääsi et olisi mitään."
"Sinulla ei olisi elämää eikä uraa."
Tänään olen poissa tolaltani.
Olen turhautunut, vihainen ja surullinen.
Haluaisin luovuttaa ja vain paeta.
Minulla oli paha olo kaikesta, ja terapeuttini sanoi:
"Viranomaiset vain tutkivat ja kyselevät, ja kaikki on hyvin.
Se on heidän työtään."
Minua auttaa, kun joku sanoo, että kaikki on hyvin.
Minua pyydettiin menemään isäni luo vankilaan selvittämään,
tekikö hän enemmänkin murhia tai muita rikoksia.
Jos isä murhasi muitakin, asia täytyy selvittää perin pohjin,
ja se on tehtävä ennen kuin isäni kuolee.
He näkivät ahdistukseni.
En ollut nähnyt isää 18,5 vuoteen,
mutta ilman minua he eivät pääsisi tapaamaan häntä.
En siis ollutkaan päässyt isästä eroon.
Mietin päiväkausia, mistä isän kanssa puhuisin.
Viranomaiset kielsivät minua mainitsemasta hyväksikäyttöä.
Se kuulemma saisi hänet sulkeutumaan.
Kun pääsimme vankilaan, meidän piti ohittaa sisempi vartiotorni -
ja kulkea useiden lukittujen ovien läpi.
Mukanani oli kaksi rikostutkijaa, mies ja nainen.
Isä oli hauras ja istui pyörätuolissa.
Hän itki, koska oli niin onnellinen nähdessään minut.
Hän oli aivan haltioissaan, koska sai nähdä lastaan.
Hän oli pöydän toisella puolella noin metrin päässä minusta.
Olin siellä pari kolme tuntia -
kyselemässä häneltä kysymyksiä kaikesta.
Kerroin kadonneista naisista, jotka vaikuttivat hänen tekosiltaan.
"Tekotapa ja ajankohdat täsmäisivät sinuun."
"Mistä sinä puhut?" hän kysyi.
"Emmekö voi vain muistella vanhoja isän ja tyttären kesken."
Sanoin, etten tullut sen takia.
Hän vältteli ja sanoi unohtelevansa, mutta hänellä oli hyvä muisti.
Hän kielsi kaiken ja esitti olevansa kuin pyhimys -
lukuun ottamatta niitä kaikkia muita asioita.
Hän sanoi, että murhia oli vain ne kymmenen.
Hänen tuulensa kääntyi hetkessä.
Hän oli vihainen tutkinnasta ja median toiminnasta.
Hän luuli, että asia oli jo käsitelty. Hän oli vain vihainen.
Minun ei olisi pitänyt tehdä sitä.
Lopulta kysyin isältä hänen muistivihkonsa merkinnöistä.
"Mitä 'Kerri/BD/leikki' tarkoittaa?"
Isä sanoi: "Se oli pelkkä fantasia. En koskenut perheeseen."
"Nyt keksit asioita minusta vain tullaksesi kuuluisaksi."
Traumastressini räjähti käsiin.
Kaikki romahti. En nähnyt enkä voinut ajatella.
Sanoin, että minulle riittää.
45 vuoden viha ja kaikki muu räjähti isäni päälle.
Unohdin kaikki käsikirjoitukset ja nuijin häntä kaikesta.
Rouva Hedgestä, neulasista, 6-vuotiaasta minusta takapenkillä,
jolle hän myöhemmin kantoi rouva Davisin ruumiin.
Heitin häntä kaikella, mikä sisälläni oli kytenyt.
Moukaroin häntä kuin traumoista kootulla purkukuulalla.
Oli kuin olisin ollut taas kotona, ja se mies tuli ovesta sisään,
enkä voinut tietää, tuliko kotiin isä vai se vihainen mies.
Olin suunniltani, mutta isä sanoi: "Kerri, aiheutit tämän itse."
Hän oli kirjaimellisesti manipuloi minua -
valehtelemalla siinä parin metrin päässä.
Oli kuin en olisi puhunut isäni, vaan jonkun ali-ihmisen kanssa.
Kun muut pitivät häntä psykopaattina ja luotaantyöntävänä narsistina,
minä näin hänessä inhimillisyyttä, kunnes en enää pystynytkään siihen.
En halua enää ikinä mennä lähellekään sitä ihmistä.
Hän ei ole isäni. En tiedä, kuka hän on.
Jään suremaan niitä muistoja, sitä tyttöä ja sitä perhettä.
Minä menetin kaiken sen.
En halunnut enää antaa hänelle mitään itsestäni,
enkä halunnut elämääni mitään koko kuviosta.
Aloin ottaa etäisyyttä itseni -
ja isässäni elävän pahuuden välille.
Tein tietoisen päätöksen irtautua siitä kauheudesta.
Montako vuotta siitä on? Kauanko high schoolista on?
96? -En osaa laskea.
En minäkään. -Siitä on kai ollut 25…
27 vuotta. -Eikä!
27 vuotta high schoolista ja 26 ensimmäisestä vuodestamme.
Tilanne on tosi paha.
Tuon kun lisää silloiseen ikään, ei missään ole järkeä.
Et tullut luokkakokoukseen.
En minä sellaisiin lähde. Oletko tosissasi?
"Millaista isäsi kanssa oli elää? Näytätte samalta."
Te tiedätte, että näytän äidiltäni. -Niin minustakin.
Mutta kukaan muu ei tiedä, minkä näköinen äitini on.
Ne, jotka tuntevat minut ajalta ennen isän pidätystä,
tuntevat minut ja perheeni sellaisina kuin olimme.
Olen tuntenut Andrean esikoulusta asti.
Ritaan tutustuin yläkoulussa.
He näkevät minut edelleen sellaisena kuin olen.
Sanoin muutama päivä sitten miehelleni:
"Toivon, että Kerri löytää lopulta rauhan -
ja voi elää ilman sitä synkkää pilveä."
Sinä ansaitset sen. -Todellakin.
Tiedän sen.
Olen opetellut asettamaan rajoja ja avaamaan suuni.
Olen noussut julkisuuteen -
puhuakseni rikosten ja traumojen uhrien puolesta.
Tuen niitä, jotka ovat joutuneet kokemaan saman kuin minä,
omani kaltaisia perheitä ja muita uhreja.
Aion jatkaa puhumista ja tukea tarvitsevien perheiden puolustamista.
Edellisen vuosikymmenen ajan jokaisessa otsikossa on lukenut:
"BTK:n tytär, BTK:n tytär."
Kerran se meni oikein: "Kerri Rawson, BTK-kuristaja Dennis Raderin tytär."
Haluan, että minut tunnetaan Kerri Rawsonina.
Suuremmassa mittakaavassa niin onkin, mutta olen vielä paljon enemmän.
Hyvä tyttö!
Olen äiti, joten vietän aikaa lasteni kanssa vaikkapa rannalla.
Tykkään lukea, katsoa televisiota ja vain rentoutua kuten kuka tahansa.
Useimpina päivinä en edes mieti, kuka isäni on.
En ajattele häntä.
Haetaan juotavaa. Hyvä tyttö.
Olen vain oma itseni.
Toistaiseksi Dennis Rader ei ole saanut uusia murhasyytteitä.
Tämän elokuvan tekijät ottivat yhteyttä Raderin uhrien omaisiin -
ja hänen hyökkäyksistään selvinneisiin.
He eivät halunneet mukaan elokuvaan.
Jos sinä tai joku tuttusi on seksuaalisen väkivallan uhri,
lisätietoa ja materiaaleja löytyy osoitteesta www.wannatalkaboutit.com
Tekstitys: Riku Kanninen