Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
2005 februárja. Sosem felejtem el azt a napot.
Huszonhat éves voltam, és már nagyon elegem volt a michigani hóból és jégből.
Helyettes tanár voltam.
Nem szerettem hóban vezetni, szóval otthon maradtam.
Amikor dél körül felébredtem,
és kinéztem az ablakon a sötétítő alatt,
láttam, hogy egy ismeretlen kocsi áll a lakás mögött.
És nem mozdult onnan.
Majd hirtelen kopogtatni kezdtek az ajtón.
Az apám belém táplálta, hogy ne álljak szóba idegenekkel.
Előbb bizonyítsa be, ki ő.
Résnyire kinyitottam az ajtót, és kitámasztottam.
Gondoltam, így talán nem fog tudni bejönni.
Azt mondta: „Lenne pár kérdésem.”
Mire én: „Mi folyik itt?”
Azt kérdezte: „Hallott a BTK-gyilkosról?”
„A BTK-FOJTOGATÓ”
Egy ember, akiben fékezhetetlen gyilkolási vágy lakozik.
Sokkolta az embereket a feltételezett BTK-gyilkos letartóztatása.
LETARTÓZTATTÁK A BTK-GYILKOST
BTK. A kínzásra utaló angol bind, torture és kill szavakból.
Majd közli velem: „Az édesapja a BTK-gyilkos.”
- Dennis Rader. - Dennis Rader.
Dennis L. Rader.
Az 59 éves Rader nős, és két gyereke van.
A lutheránus közösség aktív tagja, a cserkészek vezetője,
és Park City külvárosi negyedében polgárőrként is dolgozott.
Egy látszólag átlagos családapa,
akit legalább tíz ember meggyilkolásával vádolnak.
A wichitai rendőrség állítása szerint Dennis Rader évekig
a barátai és a szomszédai közelében gyilkolt.
Olyan dolgokat csinált, amit minden más apuka is.
Szexuális szadista.
A gyilkolás jelentett neki örömöt.
El tudják képzelni, ahogy kiderül, hogy az apjuk
a világ egyik legaljasabb embere?
Nem tudom, ki az apám, és mit rejtegetett.
A családot használta a bujkálásra?
Végig csak kihasznált minket?
Nehéz rájönni, ki is vagyok én, ha az életem minden pillanata hazugság.
APÁM, A BTK-GYILKOS
Egy évvel ezelőtt megesküdtem volna,
hogy az apám csak tíz embert ölt meg.
Az FBI és a nyomozók már az elejétől azt mondták:
„Csak tíz ember. Csak az a tíz.”
ÚJRAVIZSGÁLJÁK A BTK-GYILKOST
Lehetséges fordulat áll be a hírhedt BTK-gyilkos ügyében.
A hatóságok most azt állítják, hogy a hírhedt BTK-gyilkosnak,
aki az 1970-es években embereket tartott rettegésben Kansasben,
köze lehet további két más állambeli megoldatlan ügyhöz is.
Az járt a fejemben: „Mi ez az egész?”
A következő pillanatban pedig
már a rendőrség hív, hogy az ügyről kérdezzen.
Feltehetően mindenkinél jobban ismerem a világon.
A nyomozók bevethetik az összes információjukat,
de én vagyok az egyetlen, aki képes őt megtörni.
Ha az apám több gyilkosságot követett el,
azt fontos megtudnunk,
hiszen válaszokat adhat a családoknak, akik évek óta várják azokat.
A családok válaszokat érdemelnek, és meg kell tudniuk az igazságot.
Ami viszont ellene szól… az az, hogy az én életem is értékes,
és milyen mértékben áldozzam fel azt?
És mennyire akarok magamnak traumát okozni azáltal, hogy segítek?
Az apámat 2005-ben tartóztatták le, amikor én 26 éves voltam.
Oprah-tól Larry Kingig mindenki interjút akart velünk csinálni,
de a családom nemet mondott.
Mindent visszautasítottunk.
Látszólag kifogástalan életet élek. Főzök, gyereket nevelek,
főállású anya vagyok, és a női szolgálatot vezetem.
Az emberek azt gondolják: „Jól van.”
De az igazság az, hogy belül haldokoltam. Csak nem tudtak róla.
A letartóztatása után tíz évig szinte rohadtam belül,
nem tudtam beszélni, és nem hittem, hogy képes vagyok rá.
A Közép-Nyugaton nem szokás nyilvánosan kiteregetni a szennyesünket.
Tartogatod magadban, és külső szemmel nem veszik észre.
Így neveltek.
Aztán 2014 szeptemberében épp lefekvéshez készülődtem,
és Darian, az akkori férjem,
azt mondja: „Stephen King interjút adott egy műsorban.”
ÍRÓ
„A szüleidről beszélt,
mert írt egy novellát, Egy jó házasság címmel.”
Meséljen nekünk róla! Dennis Raderről,
akit a való életből merített.
Prototípusként szolgált a történetben szereplő karakterhez.
Megölt tíz embert, köztük két gyereket.
Hosszú házasságban élt, két gyereke volt, és a felesége azt mondta,
miután elkapták,
hogy fogalma sem volt róla.
Felültem az ágyban, dühös voltam, sírni kezdtem, járkáltam,
fel-le sétáltam a szobában, nagyon feldúlt voltam.
Dühös voltam a férjemre és Stephen Kingre is,
és azt kívántam, bár ne lenne igaz.
Olyan sokáig hallgattam,
és annyi minden volt bennem!
BTK LÁNYA: STEPHEN KING KIZSÁKMÁNYOLJA AZ APÁM ÁLDOZATAIT
Az első interjúmban 40 percen át öntöttem ki a lelkemet,
beszéltem magamról, az apámról,
az anyámról, a házasságomról és az elmúlt tíz évemről.
És aznap estére főcímlapra kerültem, másnapra pedig nemzetközi hír lett.
BTK LÁNYA MEGTÖRI A CSENDET
Kerri, köszönöm, hogy elfogadta a meghívást.
Én köszönöm.
Amikor az FBI-ügynök közölte a hírt, a falba kapaszkodtam.
Mindennek annyi, ami fontos volt.
Magamat kínoztam azzal, hogy próbáltam magamban tartani.
Nem tartottam olyan nagy dolognak.
Nem figyeltem oda, mit mondok.
Sok embert felzaklattam a szavaimmal, amik csak úgy zúdultak ki belőlem.
És dühös voltam amiatt,
hogy a szüleimből merített inspirációt.
Mindig szeretni fogom az apámat. Ő az apám.
De eddig nem merültem bele abba,
hogy miket is tett. Nem ismertem a bűntetteket.
Terápiára jártam, és össze voltam zavarodva.
A családomat használta a bujkálásra? Szerette az anyámat?
Tényleg szeretett minket, vagy végig csak kihasznált?
Fogtam mindent, és kutatni kezdtem a saját életem
és az apám élete után, hogy beszélni tudjak róla.
Egy zűrzavar volt az egész.
1974-ben az apám végzett egy héttagú család négy tagjával.
Néhány hónappal azelőtt elbocsátották a Cessnától.
Szeretett ott dolgozni.
És azt mondta, hogy amikor 1973 őszén elbocsátották, depressziós lett.
Kedvetlen és unott lett.
Az volt a mondása: „Tétlen kéznek ördög a munkaadója.”
Rossz gondolatok jelentek meg a fejében, amiket meg is valósított.
1974-ben századosként dolgoztam a Wichitai Rendőrkapitányságon.
A rendőrfőnökünk nyugdíjba ment, és az egész országban
keresni kezdték a helyettesét.
Gondoltam: „Miért ne? Megpályázom.”
KORÁBBI RENDŐRFŐNÖK
„Úgysem kapom meg az állást, de megpróbálom.”
LAMUNYON MA ÁLL SZOLGÁLATBA ÚJ RENDŐRFŐNÖKKÉNT
Azt hiszem, 110 jelentkező volt.
Végül én kaptam meg.
Wichita nagyon nyugodt, közép-nyugati város volt.
Az emberek élik az életüket.
Az akkori Wichitában az ajtókat sem kellett bezárni.
EGYKORI ÚJSÁGÍRÓ
Egy nagyon csendes, csodás hely volt.
WICHITAI RENDŐRSÉG
Rendőrfőnökként az első dolgom az volt,
hogy szemügyre vettem néhány komoly esetet, amik a múltban történtek.
Persze, amikor rendőrfőnök lettem,
meg sem fordult a fejemben, hogy sorozatgyilkossal lehet dolgunk.
Joseph Otero, a felesége, Julie, a lányuk, Josephine,
és fiuk, Joseph II holttestét kelet-wichitai otthonukban találták meg.
1974-ben a KAKE Televízió fotóriportere voltam,
és kiküldtek egy házhoz.
Tudtuk, hogy gyilkosság történt.
A részleteket azonban nem ismertük.
Észrevettem, hogy senki nem beszél.
A nyomozók egy szót sem szóltak.
Az idősebb fiú, Charlie, az iskolából jött haza,
bement, és ez a borzalmas látvány fogadta.
Meggyilkolták a szüleit, meggyilkolták a testvéreit,
és teljesen összeomlott.
Megpróbálta kioldozni őket,
majd a szomszédba rohant segítségért.
Traumatikus volt számára. Bárki számára az lett volna.
Ez egy nagyon bizarr eset az országnak ezen a részén.
A legrosszabb, amit valaha láttam a 30 éves pályafutásom alatt.
És nem fogjuk feladni.
Borzasztó, elképesztő gyilkosság volt.
Hogy képes valaki megölni egy gyereket?
Itt nem történhet ilyen.
A RENDŐRSÉG KERESI AZ INDÍTÉKOT
Tájékoztatást kaptam az Otero-ügyről
a nyomozással foglalkozó parancsnokságtól.
A bűncselekmény jellege miatt
azt gondolták, bosszúból elkövetett gyilkosság
vagy kábítószerrel kapcsolatos bűntett történt.
A többi nyomozó azonban a cselekmény szexuális oldalát is vizsgálta.
És nem csak egy vagy két nyomozó vett részt benne.
Sokan voltak, és mind más irányba indultak el,
hogy megoldják az ügyet.
Lehangoló látni, hogy Wichita néhol mennyire lepusztult.
Tudják, ez… mindig is így volt,
de pokolian lehangoló.
Nem jó érzés Wichitába jönni.
Előjön a poszttraumás stressz szindrómám.
Valami rögtön betalál, és…
visszatér a sok trauma.
Teljesen el is felejtettem, hogy itt sétálgattam, bicikliztem
és együtt túráztam apával.
Apa megmutatta a mellékutakat,
és hogy inkább ott vezessek, mint az autópályán.
Sokkal türelmesebb és lazább volt, mint az anyám.
Az anyám kiakadt volna rajta.
Az apámmal jó volt együtt lenni, mert mindig megengedte,
hogy azt csináljak, amit akarok,
és nem foglalkozott vele.
Ez itt a lutheránus templom az 53. és a Hillside sarkán.
Anya és apa a templomban találkoztak 1970 augusztusában.
Mindkettejük számára szerelem volt első látásra.
És kilenc hónappal később összeházasodtak.
A legkorábbi emlékem két-hároméves koromban lehetett.
Egy három hálószobás házban laktunk. Volt egy nagy kertünk is.
Apa épített nekünk egy hatalmas faházat.
Gyakran táboroztunk kint a faházban.
Segítettünk a kerti munkában. Megtanított kertészkedni, virágot ültetni.
Szombatonként elvitt a háztartási boltba, hogy beszerezzük a dolgokat a faházhoz.
Sosem lányként bánt velem.
Inkább fiús lányként, és hagyta, hogy azt csináljam, amit ő.
Szóval amint járni kezdtem, mindig vele voltam.
Kerrivel egyidősek vagyunk, szóval együtt jártunk iskolába.
Ugyanazon a környéken lakott.
Mindig együtt halloweeneztünk és egy focicsapatba jártunk.
Mindent együtt csináltunk.
Nagyon kicsi közösség volt, egy kisváros, mindenki ismert mindenkit.
Raderék olyanok voltak, mint bármely másik család.
Olyan dolgokat csinált, amit minden más apuka is.
Park City sintérének hívtuk.
Megtaláltuk őket. A kutyák védik a területüket és elég vadak.
Próbáltuk befogni és bekeríteni őket, ahogy csak tudtuk,
követve a bejelentést, hogy hol ölték meg a bárányokat.
Nem csak a kutyákat fogta be.
Intézkedett azokkal szemben is, akiknél magas volt a gaz, vagy ilyesmi.
Ha valaki valamilyen szabályszegést követett el, azzal viccelődtünk:
„Dennis megint előveszi a vonalzóját.”
Az apám külső szemmel egy illemtudó, visszafogott embernek tűnt.
De voltak furcsa pillanatai.
Ha valami olyan történt, kifordult magából,
ami veszélyes volt.
Gyerekként jól tudtad:
„Inkább nem hagyom kint a cipőmet, mert kiabálni fognak velem.”
Tudtuk, hogy nem ülhetünk apa székére a konyhában.
Hogy ő ebédel először.
Hagytuk, hogy ő döntse el, mit csinálunk,
melyik filmet nézzük meg…
Az övé volt az irányítás.
És most, amikor megtudtam, ki is az apám, és mit titkolt előlünk…
1974. OKTÓBER
A The Wichita Eagle egy napilap volt.
Körülbelül 125 ember dolgozott a szerkesztőségben.
Ide tartoztak a fotóriporterek…
EGYKORI ÚJSÁGÍRÓ
…a sport, üzlet, minden más.
Szinte mindenki.
Izgalmas volt.
KERESIK A GYANÚSÍTOTTAT
Oteróékról sokáig beszéltek, mert…
korábban nem fordult elő, hogy négy embert megöltek, köztük gyerekeket.
KEVÉS NYOM
Kiemelném, hogy sok olyan dolog volt,
amire csak később derült fény.
A rendőrség azt mondta: „Kegyetlen volt,”
vagy „Ezt csinálták,” vagy „Megkötözték őket.”
De sok mindent nem tudtunk.
BIZARR „KIVÉGZÉS”
Tudtuk, hogy szörnyű, de nem tudtuk, mennyire.
Bizonyos dolgokat titokban kellett tartanunk a nyomozás során.
Nem akartuk, hogy az emberek megtudják a részleteket.
A TESTVÉREKET GYANÚSÍTJÁK
Aztán ’74 októberében
a rendőrség letartóztatta a Sebring fivéreket.
Pedofilok voltak.
Ahogy elkapták őket, beismerték, hogy ők ölték meg az Otero családot.
Nyilván óriási hír lett belőle,
és felkeltette a média figyelmét is.
És így jött a levél.
AZ OTERO-ÜGY
A The Wichita Eagle kapott egy levelet.
Valaki azt írta benne: „Üdv!
Nem a három srác tette.
És ezt azért tudom, mert…
én voltam.”
A levélben leírt részletek
egyértelműen jelezték,
hogy a levél írója követte el a bűncselekményt.
Akkoriban még az identitását kereste.
SOK SIKERT A KERESÉSBEN!
A levélben az állt, idézem:
„A levelet az adófizetők és az idejük érdekében írom.
A három fickó, akit őrizetbe vettek,
nem tudnak semmit. Én csináltam egyedül.”
ÉN CSINÁLTAM EGYEDÜL
Aztán beszélni kezd az emberekről, akiket megölt.
„Kötözés: a kezeket redőnyzsinórral.
A lábfejet, a térdet és a derekat szárítókötéllel,
mindet egy hosszban.”
„A halál oka: megfojtás.”
A rendőröket kirázta a hideg,
mert képet kaptak arról, mi történt.
Az egészet 100% pontossággal írta le.
Utóiratot is hagyott.
Utóirat: Mivel a szexuális bűnözők nem változtatnak az elkövetés módján,
én sem teszem.
A kódszavaim a következők lesznek:
megkötözni, megkínozni, és megölni.
B.T.K. Hallani fogják még.
Rajta lesz a következő áldozaton.”
Ne feledjük, hogy nem egy „normális” bűnözővel van dolgunk.
Hanem egy perverz, beteg emberrel.
És minden valószínűség szerint, ha még életben van,
újból ölni fog.
Voltak FBI-os profilozóink, akik információkat szolgáltattak.
És azt mondták: „Ha nem itt fog gyilkolni,
akkor valaki mást fog… valahol máshol.”
Szóval értesítettük a többi osztályt,
és nyomozókat küldtünk különböző helyekre,
hogy tudjuk, van-e olyan gyilkos, aki valahol máshol csap le.
De nem sikerült összefűzni a szálakat.
Arra a következtetésre jutottunk, hogy azért nem találtuk meg a személyt,
mert ő is közülünk való.
Most már egy helybéli személyre koncentráltunk,
akit azonosítanunk kellett.
1974. OKTÓBER
1977. MÁRCIUS
Shirley Vian egyedülálló anya volt.
Három gyereke volt.
Épp betegen feküdt otthon,
és nem érezte jól magát.
Ezért a hatéves kisfiát küldte el a boltba.
A fiú hazafelé menet találkozott egy férfival,
akinél aktatáska volt,
és beszélgetni kezdtek.
És a beszélgetés eredményeként, bármi is volt az,
a férfi bejutott a házba.
A támadó bezárta a három gyereket a fürdőszobába.
Rájöttek, hogy a férfi valami szörnyűséget tesz az anyjukkal.
Szóval sikerül megszökniük
a fürdőszoba ablakán keresztül,
hogy kiabáljanak és segítséget kérjenek.
Amint a támadó kirohant a házból,
a gyerekek visszamennek, és holtan találják az anyjukat az ágyon.
Amikor bejött ez az ügy, a nyomozók tájékoztattak,
hogy miután megnézték a bűntett helyszínét, úgy gondolják,
hogy összefügghet az Otero-üggyel,
amiatt, ahogy a helyszínt otthagyták.
A 26 éves Shirley Viant egy műanyag zacskóval a fején
és egy zsinórral a nyakán találták meg.
A gyerekei, akiket a fürdőszobába zártak, azt mondták,
a támadó egy sötét hajú férfi volt, a harmincas évei végén.
Akkor úgy döntöttek, addig nem hozzák összefüggésbe a kettőt,
amíg az biztosan meg nem állapítható.
1977. MÁRCIUS
1977. DECEMBER
Gyilkosság történt a South Pershingen.
Nancy Fox.
…a South Pershingen.
Így van.
HOLTAN TALÁLTAK EGY NŐT
A 25 éves Nancy Jo Foxot
holtan találták a Pershing utcai lakásában.
Megkötözték és megfojtották.
Egy telefonfülkéből jelentették a gyilkosságot.
A rendőrség úgy véli, az elkövető telefonálhatott.
Ha felismeri ezt a hangot, hívja a 268-4156-os számot!
A Nancy Fox-esetnél elvágták a telefonkábelt,
ahogyan az Otero-esetnél is.
A bizonyítékok alapján egyértelművé vált számunkra…
OTERO CSALÁD
…hogy az Otero-ügy, a Shirley Vian-ügy
és a Nancy Fox-ügy
mind egy személyhez köthető.
És ez elindította a nyomozást
egy sorozatgyilkos után.
1978. FEBRUÁR
1978. február 10-én
Larry Hatteberg felhívott, és megkért, ugorjak át,
és nézzem meg a levelet, amit a KAKE Televíziónak küldtek.
A recepciós, aki a leveleinket válogatta, talált egy levelet a BTK-gyilkostól.
A szerkesztőségbe hozta, és átadta nekem.
Kinyitottam, ránéztem,
és azt gondoltam: „Úristen! Már megint.”
Megkerestük a rendőrfőnököt.
Azt mondtuk: „Kaptunk egy levelet.
Itt van.
Cserébe azt szeretnénk, ha ma este beszélne a híradóban.”
Azt hittem, nemet fog mondani.
Behívta a nyomozók főnökét.
Körülbelül 20 percig beszélgettek.
Aztán kijöttek, és közölte:
„Oké, beszélek ma este a híradóban.”
Itt van velünk Richard LaMunyon rendőrfőnök.
Lenne pár kérdésem.
Honnan tudhatjuk, hogy a BTK-levél igazi?
Semmi kétség, hogy az egyetlen ember…
LAMUNYON RENDŐRFŐNÖK
…aki rendelkezhet a levélben szereplő információkkal,
az maga a gyilkos.
A BTK-gyilkos egy kérdéssel kezdte a mai levelet.
„Hányat kell megölnöm, hogy bekerüljön a nevem az újságba,
vagy figyelmet kapjak?”
Azt állítja, már hét nőt fojtott meg.
Listát írt az áldozatairól, amit az ötödikkel kezdett,
aminél azt írta: „Találják ki az indítékot és az áldozatot!”
Ez volt az első alkalom, hogy valaki a rendőrségen kívül
felismerte, hogy kapcsolat van
az Otero-gyilkosságok, a Vian-gyilkosság, a Fox-gyilkosság
és a még azonosítatlan hetedik gyilkosság között.
Tartozunk a közösségnek azzal, hogy kiderítjük, ki az új áldozat.
Ha bármely módon sikerül tovább kommunikálnia velünk,
remélhetőleg össze tudunk gyűjteni
elég bizonyítékot ahhoz, hogy kiderüljön, ki az elkövető.
Mindig is úgy gondoltam, hogy LaMunyon volt a legjobb rendőrfőnök
Wichita történetében.
Richard LaMunyon olyan rendőrfőnök volt,
aki ha el akart kapni egy bűnözőt, addig nem engedte el, amíg nem sikerült.
Olyan volt, mint egy kutya, akinek a fogai közt van az információ,
és nem hagyta, hogy bárki eltérítse a küldetéstől.
Ma reggel LaMunyon rendőrfőnök találkozott az ügyön dolgozó nyomozókkal.
A rendőrségnek sok értesülést kell kivizsgálnia,
de semmi nem utal áttörésre az ügyben.
LaMunyon ma este összeül egy szakértői csoporttal,
hogy kivizsgálják a bizonyítékokat.
A KAKE-nek írt levélben a gyilkos hét ember megöléséről beszélt,
de az egyik áldozatát nem nevezte meg.
Sok megoldatlan gyilkosság volt az évek során,
és a rendőrség nem tudja, ki lehet a hetedik áldozat.
Többen azonban úgy vélik, hogy Kathryn Bright lehetett.
1974 áprilisában
egy Kevin Bright nevű férfit
fejbe lőttek, majd kirohant az utcára,
és azt kiabálta, hogy egy férfi van a házban,
aki meglőtte őt, és a húga, Kathryn még odabent van,
és a férfi azért jött, hogy kirabolja őket.
Kathryn Bright testvére, Kevin, szemtanúja volt a gyilkosságnak,
és bizonyos mértékig el tudta mondani a rendőrségnek, mi történt.
Kathryn Brightra szúrt sebekkel találtunk rá a házában.
Kathryn a Wichita Állami Egyetemen tanult.
Máskor egyedül járt haza.
Ebben az esetben viszont a bátyjával, Kevinnel,
fényes nappal.
A támadó már a házban volt, és várt rá.
Kevin elmondása alapján
amint beléptek a házba,
az ott lévő személy fegyvert fogott Kevinre,
és arra utasította, hogy kötözze meg a húgát, Kathrynt.
Ő így is tett.
Aztán Kevint átvitte egy másik szobába.
Megpróbált kötelet tenni Kevin nyakára,
de dulakodni kezdtek, és ekkor lőtte meg Kevint.
Halottnak tettette magát a földön.
NEM KAPTAM LEVEGŐT, SZÓVAL SZEMBESZÁLLTAM VELE
Fejsérülésekkel vitték kórházba.
Összedolgoztunk vele, hogy azonosítani tudjuk a támadót.
NYILVÁNOSSÁGRA HOZTAK EGY FANTOMKÉPET
Kevin leírása elég általános volt.
Kaukázusi férfi volt, 30 év körüli,
normál testalkatú, 81 kiló körüli.
Gyakorlatilag nem tudott segíteni.
HALÁLOSAN MEGKÉSELTÉK ÉS LELŐTTÉK
Csak amikor a gyilkos azt írta: „Igen, én tettem,”
akkor nőtt ötszörösére a követelés,
hogy valamit tenni kell.
És az érzés, hogy még mindig itt van,
még mindig dolgozik, és tudomásom szerint, a közelben lakik…
És, mint kiderült, tényleg.
Nagyon lepukkant ez az utca.
Ott lakott a legjobb barátom.
Itt bébiszitterkedtem.
A bébiszitterem pedig a túloldalon lakott. Szóval ez az.
Itt nőttem fel.
Lebontották, hogy ne szedjék szét
az emberek, akik az eBay-en próbálták darabonként eladni.
Sok minden történt, amikor… miután beszéltem a médiának,
és Wichita egyfajta ellenséges területté vált.
Szóval 2015-ben tértem vissza először a telekre.
Nem sokat jártam ott az elmúlt tíz évben.
Millió emléket mesélhetnék el,
hogy mit csináltam ezen a fán meg azon a fán.
Itt kertészkedtünk mindig apával.
Mindenféle zöldséget termesztett. Volt itt egy virágoskert is.
Szóval egészen eddig tartott a kert.
Volt egy ösvény, ami ide vezetett.
Itt hátul meg egy gyalogösvény.
És apa szőlőt ültetett ide, ami hülyeség volt.
Undorító és savanyú volt.
Azt hiszem… szerintem még látszik ott néhány tőke.
A szőlő volt az egyik őrült ötlete.
Ő ott minket fényképez?
- Megmondja valaki, hogy fényképez-e? - Nem.
Nagyon nehéz ott lenni, mert…
visszarepít azokra a helyekre, tudják?
Még ha a kertben rendben is volt minden, akkor is
ott vagyok a háznál, ahol nem minden volt jó,
ahol apa is volt.
Még ma is részletesen tudok beszélni róla,
hogy miket tett az apám.
Azt tette, amiről tudunk.
De elhinni az egészet, az még mindig nem könnyű.
„Az apám a BTK-gyilkos.”
Micsoda?
Még mindig nem tudom felfogni.
És ez a másik. Az emberek gyakran azt mondják: „Várjunk!
Miért mondja az egyik pillanatban,
hogy egy áldozat, és miért sír,
vagy miért dühös?”
És a következő pillanatban már arról beszél, milyen jó az élet.
Mert ilyen volt az életem.
Nagyrészt jó volt,
néhány rossz pillanattal.
És nem értettük,
hogy a néhány rossz pillanat alatt valójában egy egész jéghegynyi rossz van.
Ha ránézek az elhagyatott telekre, arra gondolok: „Mi lett a családommal?”
A kerítés elkorhadt és eldőlt.
Nem is tudom, miért van még ott.
Düledező és undorító.
A családunk széthullott.
Sokáig tartott.
De az apám által okozott trauma szétválasztott minket,
szóval most itt tartunk.
Maguk nem tisztelik mások magánéletét.
Már nem itt lakik.
Nem kell napi szinten átélnie ezt.
Értik?
Kerri Rawson olyan életet kapott, amilyenre nem vágyott.
Bárhová megy, ahol kiderül, hogy a BTK-gyilkos az apja volt,
ott ő lesz a BTK-gyilkos lánya.
Hogy lehet ezt túlélni?
Mindent eltitkoltam az apámról, az életemről, a traumáról,
mert az emberek egy része
szörnyen fog bánni velem, amiért egy sorozatgyilkos gyereke vagyok.
„Mit titkoltál el? Mit nem tudtál?
Miért nem hoztad nyilvánosságra?”
Nagyon vártam, hogy jöjjön valaki,
aki lehetőséget ad, hogy beszélhessek.
Az Osage Megyei Seriffhivatal engem is bevont a nyomozásba.
Nem én választottam ezt.
Ezt kaptam. Ez az életem.
És én döntöm el, mit kezdek vele.
Készen állsz beleásni magad?
Mindig, soha.
Az egyik dolog, ami segíthet válaszokat szerezni,
az az, ha visszajössz a környékre,
hogy lássuk, milyen emlékeid vannak.
És ez segít megérteni
és tisztázni, hogy hol lehetett az apád,
és hogy nem csinált-e olyan dolgokat, amikről te is tudtál.
Szóval 1974 és ’79 között
érkeztek különféle üzenetek a BTK-gyilkostól Wichitába,
az újságnak, a rendőrségnek,
a hírcsatornáknak.
Furcsa levelek, versek,
amikben valaki azt állítja, megölt hét embert.
Mindez még azelőtt történt, hogy megszülettem, vagy még kicsi voltam.
Az utolsó levelet ’79-ben küldték.
Később kiderült, hogy az első születésnapom éjszakáján.
Az apám szülinapi bulit tartott nekem,
aztán egy farmerdzsekiben elment, és elküldte a levelet.
És hosszú ideig ez volt az utolsó BTK-üzenet.
BELSŐ FÉLELEM ÉS MÁMOR
EZ OKOZ ÖRÖMÖT
Később azt mondta, a gyerekei lelassították a gyilkosságokban.
Elfoglalta a gyereknevelés. Szerintem inkább az, hogy engem üldözött.
Vannak itt fotóim különböző évekből.
Amit nagyon élveztem, az az volt, amikor a Grand Canyonhoz mentünk.
És ’86-ban is oda mentünk, a pereméhez,
aztán ’95-ben egy egész hetet töltöttünk ott.
Havazott, és hideg volt,
és sátorban aludtam az apám mellett, mert olyan hideg volt.
Örültem, hogy ott van, mert felmelegített.
Csodálatos családi nyaralásaink voltak.
Rengeteget túráztunk,
sokat horgásztunk és kempingeztünk Kansasben,
túráztunk Coloradóban, Durango környékén. Ott van a víztározó.
Napközben túráztunk és pisztrángra horgásztunk,
és elutaztunk a Yellowstone-ba
és a Teton-hegységhez, meg ilyenek.
Ha valaki ránéz ezekre a fotókra,
egy normális családot lát, igaz?
GRAND TETON NEMZETI PARK
Apám végig észrevétlen maradt.
És 31 évig nem találták meg,
mert végig ott volt az orruk előtt.
Nem olyasvalakit kerestek, mint ő,
egy átlagos embert, akinek családja van.
Az Otero-gyilkosság 1974-ben történt.
Ott volt az Otero-gyilkosság, aztán még egy, meg még egy,
aztán volt még néhány másik, folyamatosan csak növekedett a számuk.
És aztán… semmi.
2004. JANUÁR 15.
Ma 30 éve annak, hogy a 15 éves Charlie Otero hazaért az iskolából,
és holtan találta az egész családját, amellyel kezdetét vette a hírhedt…
ISTEN HOZOTT
…megoldatlan wichitai gyilkosságsorozat.
Az újság kiadott egy 30. évfordulós sztorit.
Harminc éve ölték meg az Otero családot,
amelyet több más gyilkosság követett.
De azóta nem hallottunk a BTK-gyilkos felől.
EGY GYILKOS KRÓNIKÁJA
Nem tudtuk, mi történt vele.
Több elmélet is született, például,
hogy A: egy másik bűntény miatt börtönbe került,
B: meghalt,
vagy elhagyta az országot vagy a környéket, hogy ne találják meg.
Amikor Wichitában kezdtem dolgozni
1984-ben műsorvezetőként,
a BTK-ról annyit mondtak: „Egyébként van egy BTK nevű gyilkos.
A 70-es években megölt néhány embert, de most már minden rendben.
Vagy meghalt, vagy börtönben ül.”
És ennyi volt, egy legenda.
Már senki nem gondolt a BTK-gyilkosra.
Senki nem beszélt róla.
És ez volt az oka, hogy újra megjelent.
Rendkívüli hírekről számolunk be a KAKE műsorában.
Jó estét! A gyilkos, aki évekig rettegésben tartotta Wichitát,
ismét felbukkant.
A rendőrség szerint a BTK-gyilkos visszatért Wichitába.
És az, ahogy újra felbukkant,
hihetetlenül sokkoló volt.
Küldött a wichitai újságnak
egy jogosítványt egy gyilkosság helyszínéről,
amiről senki nem is tudta, hogy köze van hozzá.
2004. MÁRCIUS
Múlt szerdán adtak át nekünk egy a KAKE TV számára küldött levelet.
Vizsgáljuk a lehetőségét, hogy a BTK-gyilkostól érkezett-e,
és átadtuk a levelet a Szövetségi Nyomozó Irodának.
Miután a gyilkos elküldte a levelet, a főnököm azt mondta:
„Minket is meghívtak. El akarsz menni?”
EGYKORI ÜGYNÖK
Mire én: „Persze.”
HOLTAN TALÁLTÁK A WICHITAI NŐT
A levélben azt állítja,
hogy Vicki Wegerle a nyolcadik áldozata.
Megfojtva találtak rá az otthonában 1986 szeptemberében,
évekkel a BTK-gyilkos utolsó jelentkezése után.
KÖZE LEHET A GYILKOSSÁGHOZ
A levélben fényképek is voltak, amelyek a gyilkosság helyszínén készültek.
A helyszín pedig az áldozat, Vicki Wegerle otthona.
És az otthonában gyilkolták meg.
Az volt a meglepő, hogy amikor a mentők megérkeztek,
elszállították onnan, hogy megpróbálják megmenteni az életét,
mielőtt a nyomozók odaértek,
vagy fotó készült volna a helyszínen.
Nem voltak rendőrségi fotók a helyszínről.
De a képeken, amiket a BTK-gyilkos küldött,
egyértelműen az áldozat látható
az otthonában, gyakorlatilag holtan.
Szóval rögtön tudtuk, bárki is az, ő lehet a gyilkos.
Ő volt a BTK-gyilkos.
25 ÉV UTÁN ÚJRA FELBUKKANT
El tudják képzelni,
mennyire feldobhatta ez a főcím?
25 ÉV UTÁN ÚJRA FELBUKKANT
Ez volt a célja. Hogy nyilvánosságot kapjon.
Megkapta.
A NŐK ISMÉT RETTEGÉSBEN ÉLNEK A GYILKOS MIATT
Minket is ugyanúgy ledöbbentett a dolog,
mint az átlagembereket az utcán.
A médiában mindenki,
és bizonyos fokig a rendőrök is, azt kérdezték: „Micsoda?”
Ahogy Wichitában mindenki, a KAKE alkalmazottai is azt remélték,
a BTK-gyilkos már egy elfeledett ügy.
De most, hogy a rendőrség szerint ismét visszatért, újra rettegnek.
Steven Relford ötéves volt, amikor a gyilkos megölte az anyját,
de ami a legrosszabb, hogy a testvéreivel hallották az egészet.
Még ma is ugyanúgy emlékszem.
SHIRLEY VIAN FIA
- Tényleg? - Igen.
És mire emlékszik?
Én nyitottam ajtót annak a ****-nak.
Én engedtem be.
Ezt sosem felejtem el.
Ez volt a karrierem egyik legmegrázóbb pillanata.
És az volt a legrosszabb,
hogy nem tudtuk, mit fog még megtenni a figyelemért.
Amint híre ment a médiában, folyamatosan csörgött a telefon
és özönlöttek az e-mailek.
Több tippet is kaptunk,
melyben leírják, szerintük ki lehet a BTK-gyilkos,
vagy valami információt adnak.
Nem járhatunk utána mindnek.
Ennyi bejelentésre nincs kapacitásunk.
De hogy döntjük el, hogy melyiknek nem járunk utána? És ha az az?
Nagyon nehéz.
Elmondom, mi van nálam.
A KAKE EGYKORI IGAZGATÓJA
Kaptunk egy gyanús levelet. Az áll rajta: Thomas B. King.
A második üzenetet, amit küldött, miután újra felbukkant, a KAKE-nek küldte.
Igen, Glen Horn vagyok.
És a címe az volt: „A BTK-gyilkos története,”
ami egy könyv volt, amit magáról akart írni.
És ott volt benne az első, második, harmadik, negyedik fejezet.
„Egy sorozatgyilkos születése. Hajnal. Fétis. Fantáziavilág.
Megkezdődik a keresés. A gyilkos rejtekhelyei. Kedves emlékek.
Az utolsó taps. Alkonyat. Lesz még több?”
A 13. fejezet.
„Lesz még több?”
Senki nem tudta, hogy vajon annyira vágyik-e a nyilvánosságra,
hogy emiatt újra ölni fog-e.
Az FBI Viselkedéstudományi Osztálya
végig instrukciókkal látott el minket:
„Úgy kaphatják el a BTK-gyilkost, ha továbbra is szóval tartják.
Tegyék komfortossá számára
a további kommunikációt!”
Ezt követően folyamatosan érkeztek a levelek minden hónapban
vagy hat hétben.
A múlt héten három csomagot küldtek egy tévének, ami ékszereket tartalmazott,
talán az egyik áldozattól.
A UPS-boxban volt.
A UPS-futár felbontott egy borítékot, ami képeket és egy levelet tartalmazott.
Arra biztatta őket, hogy találják meg,
és ehhez rejtélyes nyomokat adott, amikről nem lehetett tudni, igazak-e.
Tudtuk, hogy néz minket, mert olyan dolgokról írt,
amelyek arra utaltak, rendszeresen nézi a műsort.
A tízórás hírekben említettem,
hogy Jeff és én megfáztunk.
Elkaptunk valami nyavalyát.
Két nappal később kapunk egy levelet,
amiben az állt: „Remélem, Susan és Jeff meggyógyulnak.”
SAJNÁLOM, HOGY MEGBETEGEDTEK
Még most is
ugyanazt az…
egész testemet átjáró félelmet érzem,
amikor beszélek róla.
Ez az egyik legnehezebb ügy, amivel valaha foglalkoztam.
És úgy gondolom, nagyon érdekes lenne beszélgetni ezzel a személlyel.
2004. MÁJUS
2005. JANUÁR
Ez egy képeslap, nem egy levél.
Az áll rajta:
„A Seneca északi 69. és északi 77. között.
Egy Post Toasties dobozban.
PJ Little Mex és baba.
Tudassák velem valahogy, ha megkapták az üzenetet!”
Szóval ebben az üzenetben
újabb nyomokat ad a rendőrségnek.
Van egy müzlis doboz két utca sarkán.
Azonnal odaküldtünk egy riportert és egy operatőrt.
Egy földúton találtuk meg egy stoptábla alatt.
És mindenféle felvételt készítettünk róla.
Ken Landwehr hadnagy és Kelly Otis nyomozó
megérkeztek a helyszínre, és órákat töltenek el ott.
A rendőrség kérésére nem áruljuk el a helyszínt,
amíg ki nem vizsgálják a dolgot.
A rendőrök megtalálták a dobozt.
Ők nyitották ki.
És a belsejében egy Barbie baba volt,
hurokkal a nyaka körül.
A müzlisdobozos üzenetein keresztül
kifejezte a szándékát, hogy floppy lemezeken kommunikáljon velünk.
És aggódott amiatt, hogy így talán le tudjuk nyomozni.
ÜZENHETEK FLOPPYN KERESZTÜL
Azt kérdezte: „Így azonosítani fognak?”
Aztán valami nagyon érdekeset mondott: „Legyenek őszinték!”
LEGYENEK ŐSZINTÉK!
Majd arra utasított minket, hogy az újságban válaszoljunk,
és írjuk azt: „Rex, minden rendben lesz.”
Kenny Landwehr fel is tette a hirdetést, ahogy kérte.
Erre ő küldött nekünk egy lemezt.
A metaadatok alapján a Park City Könyvtárban használták…
VÁROSI KÖNYVTÁR FELHASZNÁLÓNÉV:
… és a lutheránus templomban. És volt egy felhasználónév.
És a névnél csak annyi állt: „Dennis.”
Perceken belül, a két felsorolt intézetnek utánajárva,
kiderült, hogy egy Dennis Rader nevű férfi
a lutheránus templomi gyülekezet vezetője.
A wichitai rendőrség informatikusai rendkívül izgatottak lettek.
És végül rábukkantak egy Park City-beli címre,
ami Wichita mellett található.
Én készen álltam. Azt mondtam: „Ez lesz az. Menjünk!”
De Kenny Landwehr azt felelte: „Tudnunk kell, hogy biztosan ő az.
Megszerezzük a DNS-ét.”
Megtudtam, hogy a lánya a Kansasi Állami Egyetemre járt.
És mivel én is oda jártam, tudtam,
hogy ha egyetemi hallgatóként bármilyen egészségügyi gondod van,
a Lafene Egészségügyi Központba küldenek.
Gondoltam, beugrom, hátha tudnak segíteni.
Kiderült, hogy citológiai vizsgálatot végeztek rajta.
Átadták nekem a mintát.
Elküldtem DNS-elemzésre.
Végül kaptam egy telefonhívást.
„Ő a BTK-gyilkos leszármazottja.”
Legelőször Kenny Landwehrt hívtam fel.
„Kenny, ő az.”
„Rendben. Akkor reggel találkozunk!”
2005. FEBRUÁR 25.
Aznap reggel a szerkesztőség épp a forgalmi adatokat várta
a rendőrségtől, és a munkatársaink azt mondták:
„Valami történik Park Cityben.
Nem tudjuk, mi, de valakinek muszáj odamennie.”
Cab 6, itt Checkmate 1-6, vége.
Tudtuk, hogy Dennis Rader a városban dolgozott,
és hogy mindennap hazamegy ebédelni.
Szóval megálltunk a háza közelében lévő egyik utcában,
és vártuk, hogy arra jöjjön.
Amikor elhaladt mellettünk, a rendőrautó elindult mögötte,
felkapcsolta a szirénát, és megkérte, hogy húzódjon le.
Az járt a fejemben: „Tudni fogja, hogy itt a vége.
És dicsőségesen akar véget vetni az életének.”
De én ezt nem akartam.
Megálltam a rendőrautó mellett,
és odamentem Dennis Rader kocsijához, épp akkor, amikor kinyitotta az ajtót,
és elkezdett kiszállni.
Megragadtam, és…
pörgettem rajta egyet, és rögtön a földre küldtem.
Addigra az akciócsoport többi tagja is csatlakozott hozzám.
Megbilincseltük, felállítottuk,
és álltam ott, még mindig őt fogva,
mire ő odafordult hozzám, és azt mondta:
„Szólnának a feleségemnek, hogy nem érek haza ebédre?
Gondolom, tudják, hol lakom.”
Apámat 2005-ben tartóztatták le, amikor 26 éves voltam.
És a férjemmel az egész életünk a feje tetejére állt.
18 hónapja voltunk házasok.
Michiganben éltünk, kettesben, család nélkül.
Az FBI az első hétvégén egyszer kihallgatott minket,
aztán pedig „Viszlát! Magukra maradtak.”
Szörnyen dühös voltam. Dühös voltam a DNS miatt.
Sértette a személyiségi jogaimat.
Szégyelltem magam a vizsgálat miatt.
Haragudtam a rendőrségre. Az FBI-ra.
Mindenkire dühös voltam.
Annyi lett az életünknek.
Kész káosz. Mindenkire haragudtam.
A letartóztatás után én végeztem el a házkutatási parancsot
Dennis Rader házában, ahol a feleségével élt.
Amikor beléptem, az első dolog, amivel szembesültem,
azok a falon lévő képek voltak a kanapé fölött,
amin ő és a családja különféle egyetemi rendezvényeken vesznek részt.
Különböző eseményeken, focimeccseken és hasonlókon.
Én meg azt gondoltam: „Azta!”
Az, amit a házban találtunk,
csak további kérdéseket vetett fel bennem.
Például, amikor belépünk a bejárati ajtón,
van ott egy fogas.
De a polcon, a kabátok fölött voltak a gyilkossághoz használt eszközök.
Egy kis táska volt, benne előre megkötött kötelek, kendő.
Volt benne bilincs, egy .32-es kaliberű pisztoly.
A hátsó fészerben is találtunk érdekes dolgokat.
Trófeákat, ékszereket. Amik hozzáértek a bőrükhöz.
Ruhákat, főleg alsóneműket.
Mindent megtartott.
Olyan tárgyak, amiket nyilvánvalóan
az áldozatok kínzására használhatott.
Nyomozóként nagyon felkavaró volt.
Azt gondoltam: „Így tényleg betekinthetünk az elméjébe.”
A környék rendkívül forgalmas lett, hiszen sokan jönnek megnézni a helyszínt.
Park City, egy kis város, ahol mindenki ismer mindenkit,
legalábbis azt hitték.
Beszéltem a feleségével, és végig tagadta a dolgot.
Nem akarta elhinni. Nagyon kedves volt. Nem kiabált velünk.
Azt mondta: „Nem. Nem ő az.”
És miközben vele beszélgettünk, felhívott Kerri.
Csak később tudtuk elérni az anyámat.
Teljesen maga alatt volt. Ahogy én is.
Nem tudtuk kifejezni magunkat.
Azt mondta Kerrinek: „Ismered az apádat.
Tudod, hogy ez nem igaz. Valami szörnyű hiba történt.
Ő nem… Nem egy gyilkos.
Nem ő az.”
Nem hittem, hogy túl fogom élni.
Két emberről van szó,
akik együtt élnek, beszélnek egymással,
sok közös dolog van bennük.
Szerintem tudhatott-e róla?
Nem.
Akkor kerülhetett hozzá a legközelebb,
amikor…
közösen nézték a tévét,
és az egyik csatorna
felolvasta az egyik levelet.
És miután vége lett a híradásnak,
azt mondta: „Ez a BTK-fickó
pont úgy ír, mint te.”
Mire a férje…
nem mondott semmit,
de belül az a benyomásom támadt, hogy ha tovább kérdezősködik,
végzett volna vele.
WICHITAI RENDŐRSÉG
Dennis, lenne egy kérdésem.
Mit gondol, miért hallgatjuk ki most önt?
Hát, nem tudom.
Mivel gyanúsított vagyok, gondolom, találtak valamit.
Nem érdekli, mi lehet az?
Dehogynem.
Szeretné, ha elárulnánk?
Az első kihallgatása Kenny Landwehrrel
és az FBI egyik viselkedéskutatójával volt.
Kenny lényegében felsorolta
az összes bizonyítékot, amit találtunk.
- Tudja, hogy mi ez? - Egy floppy.
Igen.
A legfőbb ok, amiért ennyi pénzt költenek
a számítógépes törvényszéki szakértőkre, az a gyerekpornó.
- Tessék? Nem. - Gyerekpornó.
Így az FBI és a helyi rendőrök
ma már elég jók abban,
hogy megnézzék a lemezeket,
és le tudják nyomozni őket.
- Ez érdekes. - Szóval, ha kapunk…
Szóval, ha ilyesmit kapunk, ránézünk,
és meg tudjuk állapítani, hogy a lutheránus templomtól jött.
Majd felmegyünk a számítógépre, és láthatjuk,
hogy a személy, aki használta, Dennis volt.
Amikor a DNS-hez értünk, tudta, hogy ennyi volt.
Kenny Landwehr azt mondta neki:
„A lányán keresztül megszereztük a DNS-ét.”
A gyermekei orvosi beavatkozásokon estek át.
És megvizsgáltathatom a mintáikat.
És tudom, hogy a BTK-gyilkos az ön gyermekeinek az apja.
Ez vezetett el magához.
És azt hiszem… ekkor fogta fel a dolgot.
Látszott rajta.
Azt mondta: „Dennis, árulja el, ki maga!”
Miért nem mondja ki?
Gondolom, már tudják…
- Mit mondjak még? - Hogy ki maga.
A BTK-gyilkos.
Maga a BTK-gyilkos.
Amint képes volt ezt kimondani a rendőröknek,
mintha megnyitották volna a csapot, és beszélni kezdett a bűntettekről.
Köztük két olyanról,
amit eddig nem is hozzá kötöttünk.
Ez volt a „Dogside” projekt.
Ez volt a kódneve.
Volt egy kis szabadidőm egyik este.
Egy péntek este öltem meg.
1991. január 19. Dolores D. Davist elrabolták az otthonából.
LETARTÓZTATTÁK DENNIS RADERT
A holttestét 13 nappal később
egy híd alatt találták meg Sedgwick megyében.
Elkezdtem megkötözni,
és azt hiszem, rájött, hogy ennek rossz vége lesz.
Kérte, hogy ne öljem meg.
Ráhúztam a fejére a harisnyát, és megfojtottam.
Aztán elvittem oda, és kiraktam
a híd alatt.
1991 januárja…
Az anyám nagyon megbetegedett, és kórházba került
tíz-tizenkét napra tüdőgyulladással.
Apa meg elég stresszes, mert épp nincs munkája.
Nincs elég pénzünk. Próbál főzni ránk.
Nem tud főzni. Fura tojásokat csinált.
Nem sokkal ezután ölte meg Mrs. Davist.
A holttestét pedig a kombink hátuljába tette.
Aztán odaadta nekem a kocsit, hogy azzal járjak suliba.
’96-OS VÉGZŐS OSZTÁLY
Azt gondoltam: „Nem, az nem lehet.”
Mrs. Davis abban a járműben volt.
Hozzám rendelték a nyomozást Marine Hedge ügyében.
És…
érdekelne, hogy hogyan került közel hozzá?
Nos, ahogy már említettem,
egy csomó ilyennel volt dolgom.
Projekteknek hívom őket. Ő volt a „Virágprojekt.”
Nem, süti. „Sütiprojekt.”
Emlékszem, amikor hatéves voltam, a szomszédunk, Mrs. Hedge, eltűnt.
Pár héttel később találták meg a holtesttét. Megfojtották.
Ezt egy cserkészeseményen csináltam.
Jó álca egy hozzám hasonlónak.
Odamész, letáborozol, majd kiosonsz.
A bowlingpályánál parkoltam le a kocsit.
Fogtam a táskámat, és vettem egy sört.
Elvágtam a telefonzsinórt, kinyitottam az ajtót,
és besurrantam.
Az apám Hedge megöléséhez használt felszerelése
egy barna, fehér csíkos bowlingtáskában volt.
Apa nem bowlingozott. Csak párszor voltunk.
Miért nem merült fel az anyámban:
„Hé, miért van neked bowlingtáskád?”
De ami ennél is durvább, hogy miután megölte Mrs. Hedge-t az ágyában,
kivitte őt egy takaróban,
betette a kocsijába, a csomagtartóba,
és elvitte a lutheránus templomba, ahova jártunk.
Aztán levetkőztette, átöltöztette,
és fényképeket készített róla, miközben megkötözte a holttestét.
Szóval eldöntötte, hogy a templomba viszi.
Élve vagy holtan, de a templomba megy.
Lényegében megpróbáltam létrehozni a BTK-gyilkos rejtekhelyét,
az otthont, a kínzókamrát.
Ezen dolgoztam a fantáziavilágomban.
Amikor gyerek voltam, emlékszem, egyik vasárnap
a templomnál voltunk,
és felmásztam ezekre a nagyon magas,
vékony fenyőfákra, amikre máskor is szoktam.
Amikor pár héttel később megtalálták Mrs. Hedge-t,
találtak néhány fura, hosszú tűlevelet a holtteste mellett.
Nem tudták, honnan származhat, mert a fenyő elég ritka Kansasben.
Ahhoz, hogy fenyőd legyen, ültetned kell.
A tűlevelek azokról a fákról származtak, amikre felmásztam.
Egyértelmű volt számomra, hogy büszke volt a gyilkosságokra.
Azt kívánta…
Hangosan azt kívánta előttünk, bár lehetne még több.
Elmondta nekünk: „Ha magányos farkas lennék,
és nem lennének társadalmi kötelezettségeim: család, templom, munka…
Ha nem kellene ezekkel foglalkoznom,
sokkal több gyilkosság lett volna.”
WICHITA BELVÁROSA
Kezd megérkezni az országos média, vannak itt a Good Morning Americától,
a CNN-től, a Dateline-tól.
Mind Wichitába érkeznek a nap folyamán,
mert ez a sztori országos méreteket ölt.
Mindenki élőben közvetíti, és a wichitai rendőrfőnök azt mondja:
A lényeg: a BTK-gyilkost letartóztatták.
A tömegben éljeneztek.
Nagy tömeg gyűlt össze a sajtótájékoztatón.
És az országos médiától azt kérdezték: „Kik azok, akik így örülnek?”
Nem értették, mekkora megkönnyebbülést jelentett,
hogy végre elkapták.
Wichita városának, a rendőrségnek és az áldozatoknak
nagy megkönnyebbülést jelent, hogy letartóztatták Dennis Radert.
Elég hihetetlen, de jó érzés.
NANCY FOX ÉDESAPJA
Végre megszabadulunk tőle.
A végén minden kiderül, és megkapja, ami jár neki.
A hatóságok közös akciója volt.
Mit gondolnak arról,
hogy ennyi éven át a közösségben élt?
Itt élt, lélegzett, dolgozott.
Egy okos, ostoba rohadék.
Semmi baj.
A bátyám felhívott a sajtótájékoztató reggelén.
Azt mondta: „Park City sintére az.”
Emlékszem, azt kérdeztem: „Micsoda?
Park City sintére?” Csak egy sintér volt Park Cityben.
Kerri apukája.
Emlékszem, apám azt mondta: „Kizárt, hogy Dennis az.”
Aztán le sem vettem a szemem a tévéről.
A szomszédok, akikkel beszéltem, emlékeznek,
kik laknak a házban, amit a rendőrség megrohamozott.
Ijesztő. Felhívtak a szüleim. Az apám majdnem sírt.
Ha belegondolok… Egyedülálló anya vagyok két gyerekkel,
és többször is járt a házamban.
Teljesen ledöbbentem, hogy a gyülekezet tagja volt az,
vagy egy ismerősöm.
Amióta ismerem Dennist, elmondhatom, hogy soha semmi
nem utalt arra, hogy bármi köze lenne ezekhez a vádakhoz.
Remek cserkészvezető volt.
Ahogy idősebb lett, és a gyerekei is elköltöztek,
egy kicsit furcsa lett.
Wichitának az volt a legnagyobb sokk, hogy csak egy átlagos ember volt.
Dolgozott, mindennap bejárt a munkahelyére.
Volt családja, felesége, két gyereke.
És egy sorozatgyilkos?
Mindenki interjút akart Paulával, Kerrivel vagy a bátyjával.
Mindenki ezt akarta.
Persze azt kérdezik:
„Hogy nem tudtátok? Ők hogy nem tudták?”
És emlékszem, mindig megvédtem őket,
hogy tényleg nem tudták.
Egyikünk sem tudta.
Nem csak a családját csapta be.
A gyülekezet tagjait is.
Egy egész várost.
Szó szerint mindenkit átvert.
JÉZUS SZERETI WICHITÁT
Az első hétvégén, miután letartóztatták az apámat,
az anyám nagyon nem érezte jól magát.
Sokkot kapott. És én is.
Ott voltak a nagyszüleim.
Az unokatestvéreim is.
A nagynéném elugrott a KFC-be kajáért,
és hozott mindenből.
Csak ültünk és ettünk.
Olyan volt, mintha temetésen lennénk.
Csak ülsz ott és eszel.
És ha vannak pillanatok, amikor nevetsz,
közben sírsz is belül.
Történeteket mesélünk.
Aztán az anyám egyszer csak megszólalt, és azt mondta:
„Olyan, mintha az apád meghalt volna, és ma lett volna a temetése.”
Én meg: „Igen, tudom, anya.”
Aztán az anyám, az első éjjel
csak sírt, és azt akarta, hogy vele aludjak.
De én nem bírtam. Túl sok volt.
Még mindig remegtem és sokkhatás alatt voltam.
És túl sok volt. Nem bírtam. És…
szó szerint egyedül kellett hagynom az anyámat.
Túl sok volt. Nem tudtam kezelni.
Jelenleg semmiféle kapcsolatom nincs az anyámmal.
Elidegenedtünk egymástól.
Gyerekkoromban jól kijöttünk,
és a letartóztatás után is.
De én is beálltam a sorba.
Nem beszélsz róla. Csak kihúzod magad, és dolgozni mész.
Nem mondod el másoknak.
Én vagyok az egyetlen, aki beszél róla.
Nem is tudom. Pokolian frusztráló, mert…
apa még mindig él. Még mindig ő az apám, nem igaz?
Az anyám el is válhat tőle.
Elvághatja a szálakat. Megteheti.
És megpróbálhatna továbblépni.
Mi ezt nem tehetjük meg a bátyámmal.
Mindig az apám lesz. Úgy nézek ki, mint ő.
Szóval én sosem gondoltam az apámra halottként.
Az elején… a lelkész azt mondta, szerinte segítene,
ha írnánk az apánknak, és elmondanánk, amit akarunk.
Szóval 2005 márciusában leveleket kezdtem írni az apámnak.
„Szia, apa! Fizikailag jól vagyok.
Biztonságban vagyok Michiganben.
A médiában azt írták, én adtalak fel.
Ez nem igaz.
A többiekhez hasonlóan én sem tudtam, csak amikor megjelent az FBI.
Próbáltam elmondani, milyen jó ember vagy,
és milyen csodálatos apa,
és hogy rossz embert tartóztattak le.
Megpróbáltuk, de nem hallgattak ránk.
Azt a másik embert nem ismerjük,
de azt a férjet és apát, akit ismerünk, nagyon szeretjük.
Nem tudom, történt-e veled valami gyerekkorodban,
és szeretnél-e beszélni róla.
Sajnálom, ha történt valami.
Tudod, nem a te hibád, ha gyerekként történt veled valami.
Egy nap szívesen hallanánk a válaszodat, ha képes vagy elmondani.”
Próbáltam óvatosan fogalmazni, hogy ne látszódjon a dühöm,
és ne legyen benne túl sok érzelem, hogy tudja, még szeretem.
KEDVES KERRI!
2005. március 26-án válaszolt a levelemre.
„Kedves Kerri! Utólag is kellemes húsvétot!
Köszönöm a leveledet.
Nagy örömöt okozott nekem.
Kezdtem azt hinni,
egy családtagom sem fog keresni.
A leveled őszinte volt,
és tudom, hogy egy szerető és megértő lánytól érkezett.
A tárgyalás április 19-én lesz.
Beszéltünk róla, hogy beszámíthatatlanságra hivatkozunk,
de nem tudom, hosszú távon a kórház vagy a börtön lenne-e jobb hely.”
Össze-vissza beszélt,
és nem értettük, mi történik.
Tudod, hogy tudják.
Te tetted. Vállald már fel!
Borzasztóan frusztráló volt.
Nem akartuk a tárgyalást.
De 2005 júniusában az apám bűnösnek vallotta magát,
és ez volt az első alkalom, hogy valóban szembesültünk az egésszel.
SEDGWICK MEGYEI BÍRÓSÁG
Nehéz elhinni, hogy ő az az ember, aki a hatóságok szerint…
2005. JÚNIUS 27.
…1974 óta rettegésben tartotta a Wichitában élőket.
De Radert tízrendbeli gyilkossággal vádolják,
amelyeket a BTK-gyilkosként követett el.
A tárgyalóteremben a BTK-gyilkos áldozatainak családtagjai először látták
a férfit, aki végzett a szeretteikkel.
Kérem, álljanak fel!
Dennis Rader előzetes meghallgatása 2005 júniusában volt.
És bűnösnek vallotta magát. „Oké, hazamehetünk.”
De nem így történt.
Dennis Rader részletesen beszámolt
minden egyes gyilkosságról.
Szeretném, ha elmondaná, miért tartja magát bűnösnek.
Kezdjük az elsővel!
Korábban sosem fojtottam meg senkit,
szóval nem tudtam, mekkora nyomás kell hozzá,
vagy mennyi ideig tart.
Küzdött, gyakorlatilag elvesztette a kontrollt.
A fojtogatás nem működött, ezért végül kést használtam.
Hoztam neki egy pohár vizet, megnyugtattam,
aztán folytattam, megkötöztem,
zacskót húztam a fejére, és megfojtottam.
Ez így ment további 45 percen keresztül.
A 60 éves Dennis Rader nyugodtan,
részletekbe menően ismertette az általa elkövetett tíz gyilkosságot.
Kimaradtunk belőle. Nem akartunk ott lenni.
Nem tudtuk kezelni a médiát.
Szerettünk volna nyugalmat biztosítani a családoknak.
Nem akartunk felfordulást okozni. Nem tudtuk kezelni a dolgot.
Szörnyen nehéz volt hallani, ahogy bűnösnek vallja magát,
és mindezt az ő szavaival.
Ha olvastak sorozatgyilkosokról,
tudják, hogy különféle fázisokon mennek át.
Az egyik ilyen fázis a vadászat.
Lényegében keresik az áldozatot.
De amint megvan a bizonyos ember, követni kezdik,
és lehet, hogy többen vannak, de arra az egyre fókuszálnak.
Ő az áldozat.
Rendben, ez így van?
Az összes incidens, mind a tíz eset,
azért történt, mert ki akarta elégíteni a szexuális fantáziáját, igaz?
Igen.
Rendben, leülhet, Mr. Rader.
Dennis Rader úgy mesél a tíz brutális gyilkosságról,
mintha ez lenne a munkája.
Igazad van. Mintha a munkáját végezte volna,
és ennek a részletein ment volna végig.
A másik műsorvezetővel mindketten azt gondoltuk:
„Ez nem lehet igaz.”
El tudják képzelni, mit élhettek át a családtagjai?
Elhatárolódtam sok dologtól, ami elhangzott.
Teljes katasztrófa volt. Egyszerűen…
Nem tudtam kezelni. Egyszerűen nem ment.
Kérem, álljanak fel!
Érzelmes napok várhatóak egy kansasi tárgyalóteremben.
Ma reggel jogerős ítéletet hoznak a sorozatgyilkos Dennis Rader ügyében.
A 350 000 lakosú Wichita a tárgyalások hírétől hangos,
ahol sokan nem tudják, milyen az élet a BTK-gyilkos nélkül.
A kerületi ügyész, Nola Foulston,
az ítélethirdetésen végig igyekezett
teljes mértékben megalázni Dennis Radert.
Az mi, uram?
Ez egy műanyag maszk.
Több házkutatási parancsot is végrehajtottak Wichita környékén.
Rader azt mondta: „A legfontosabbat az irodámban találják,
az iratszekrényben.”
Egy lezáratlan szekrény volt, szóval biztonságosnak érezhette
a dolgok tárolását benne.
Sok fotót találtunk,
amiket egy bizonyos időszakban készített, illetve egy csomó rajzot.
A SZEXUÁLIS IZGALOM VEZÉREL
Mindent dátummal látott el és sorba rendezett.
Hivatkozások is voltak, hogy könnyen megtalálja.
Egyfajta munkalapot hozott létre
a projektjeiből.
Ezeket az eszközöket fotózta le.
Amikor leveleztem vele, azt írta, még rosszabb dolgok jönnek.
Mire én: „Mi lehet ennél rosszabb?”
Több is van ebből?
Több száz, ha nem több ezer.
A kerületi ügyész képeket mutatott Dennis Raderről,
amiken nejlonharisnya volt a fején,
és az ügyész meg akarta mutatni a világnak, mennyire beteg ember.
Hirtelen előkerültek fotók, amiken ő maga van megkötözve,
vagy meztelenül a nagyszüleim pincéjében, az áldozat ruhájába öltözve.
Mint egy soha véget nem érő pokolbeli álom.
Az ügyészek ismertetik a vérfagyasztó részleteket.
Az áldozat családtagjai újraélik a rémálmot,
de ma ők maguk is szembesíthetik Radert a történtekről.
Rader erőfeszítései ellenére a családom túlélte a történteket,
és közelebb hozott minket, mint valaha.
A szeretetünket a veszteség kovácsolta össze.
Ami engem illet, úgy gondolom,
Dennis Radernek nem sikerült megölnie az Oterókat.
Bár sosem találkoztunk, már látta az arcomat.
OTERÓÉK TESTVÉRE/LÁNYA
Ugyanezzel az arccal végzett 30 évvel ezelőtt,
az anyám, Julia Otero arcával.
A fájdalom és szenvedés, amit a családunknak okozott,
egy gyönyörű, 21 éves lány elvesztése…
Miközben ő 31 évig élhette az életét
a családjával és gyerekeivel.
NANCY FOX NŐVÉRE
El sem tudom magyarázni.
Szavakkal ki sem fejezhető, hogy mit jelentett Nancy elvesztése
nekem és a családomnak.
Elvesztettem a barátomat, a bizalmasomat.
A gyerekeimnek sosem lesz nagynénje,
nekem pedig másik lánytestvérem.
Már majdnem 19 év telt el azóta, hogy a bátyámmal
elveszítettük a legfontosabb nőt az életünkben.
Nem igazságos, hogy csak ennyi idő jutott vele.
Annyit kérnék a bíróságtól, hogy a legmagasabb büntetést
szabja ki erre a szörnyetegre.
MARINE HEDGE VEJE
Én nem…
SHIRLEY VIAN FIA
…készültem erre a vallomásra, de…
tudják,
csak azt szeretném, ha élete végéig szenvedne.
És…
tudják, én nem…
Ennyi.
Az anyám nevében beszélve, aki lélekben itt van velünk,
illetve a családom és a túlélők családjai nevében,
szeretnénk ezt a napot azoknak szentelni, akik nem lehetnek velünk.
Ma emlékezzünk meg csendben egy apáról,
egy bátyról,
egy feleségről,
egy anyáról,
egy nővérről,
egy lányról és egy nagymamáról.
Miközben maga azon rágódik,
hogy az utolsó áldozatai ironikus módon a saját családtagjai,
nekünk lett egy újonnan alakult családunk, akikkel mindig lesz egy közös kapocs,
ami a fájdalomból és a veszteségből fonódott.
Az áldozatok családjai hihetetlenek voltak.
A bíró lehetőséget adott Radernek, hogy felszólaljon,
de nem akarták, hogy azt érezze, ő győzött.
Mr. Rader, szeretne mondani bármit a saját nevében
a büntetés enyhítése céljából?
És az áldozatok családtagjai kisétáltak a tárgyalóteremből.
Bíró úr, Sedgwick megye, áldozatok!
Tudom, hogy az általam elkövetett bűntettek…
Folytassam, vagy…
Oké.
Az áldozatok vallomásai után hagyták őt is beszélni.
Lehetőséget kap, hogy bocsánatot kérjen,
vagy mondjon valami értelmeset, vagy hogy mindent megbánt.
Ehelyett felállt, és mindenkinek megköszönte.
A rendőrségnek, az ügyésznek,
az áldozatok családjának, a bírónak.
Hihetetlenül bizarr volt.
Mr. Rader, felállna, kérem?
Uram, a vallomása alapján,
amelyet 2005. június 27-én tett a bíróságon,
ismét bűnösnek ítélem.
A bíró 175 év börtönbüntetésre ítélte,
és ez volt az utolsó alkalom, hogy a falakon kívül volt.
Miután az apámat letartóztatták, nem beszéltem a történtekről.
Majdnem tíz évig hallgattam róla.
Amikor azt kérték tőlem, meséljek az életemről,
vagy csak beszélgettem valakivel,
mindig azt mondtam, nem tartom a kapcsolatot az apámmal.
Azt tettem, amit tanultam. A rossz dolgokról nem beszélünk.
Aztán aznap este, amikor hallottam Stephen Kingről…
Amikor az a riporter felhívott az Eagle-től,
ez volt az első alkalom, hogy valaki lehetőséget adott, hogy beszéljek.
És amint valaki kimondta: „Semmi baj, beszélhetsz róla,”
mintha megnyitottak volna egy csapot, és elkezdtem gyógyulni.
2015-ben kezdtem el írni tanulni.
Négy évig írtam az első könyvemet,
ami 2019-ben országos bestseller lett.
Hihetetlenül bátor dolog, hogy ezt megírta és kiadta magából.
Megjártam a poklot, és még itt vagyok. Szóval érdemes kitartani.
Nincs messze a remény. Soha ne adjuk fel!
Amikor itt ülök…
és az apámra emlékeztető dolgok vesznek körül,
az apámról készült fotók, a róla írt könyvem…
A mostani énem nagy része
és a személyazonosságom sajnos az apámból tevődik össze.
Akadtak problémáim a Facebookon, írtak nekem e-maileket,
Instagram-üzeneteket, SMS-eket,
zaklattak, megfenyegettek,
olyanokat mondtak, hogy lehettem volna az apám 11. áldozata.
A traumaterapeutám nemrég azt mondta:
„Mi lenne, ha csak úgy elsétálna az egész elől?”
Azt feleltem, nyugalmat éreznék.
De már az egész életem és a karrierem is eköré épül.
OSAGE MEGYEI SERIFFHIVATAL
Ha megnézed ezt és ezt,
egy megoldatlan gyilkosságra utal.
Erről akartam beszélni vele.
„Egy 26 éves nő, aki szombaton tűnt el,
mikor mosodába ment, merénylet áldozata lehet.
A 25 éves Denise Rathburn
szombaton 15:00 és 20:30 között indult el otthonról,
egy vizes ruhákkal teli babakocsival.
Azóta nem ért haza.”
Mit gondolsz erről a környékről?
Régen sokat bicikliztünk ott.
És itt is, szóval odamehetünk megnézni.
Összeültünk. Megszereztem apám feljegyzéseit.
Kis spirálfüzetei voltak, amikbe feljegyzéseket írt,
illetve a projektjeit, amik megfigyelések vagy gyilkosságok voltak,
vagy akár betörések. Legalább 70-80 ilyenje volt.
És eddig csak úgy elengedtek.
Ezek a dolgok 2005 óta léteztek bizonyítékokként,
de eddig senki nem vont bele.
Konkrét helyek, ahova elmehetünk, és megnézhetjük.
Olvasom az apám feljegyzéseit, és volt köztük egy 1981-ből.
Két-hároméves lehettem akkor.
Csupa nagybetűvel: „Kerri / B és D”, ami a megkötözést / játékot jelentette.
Megláttam, és azt gondoltam: „Mi a franc ez?”
Majd utána volt egy másik is,
amin az állt: „Gyerekek / fürdés / S,”
és az „S” a szexet jelentette.
Ez azt jelenti, hogy az apám háromévesen molesztált engem a kádban?
És miért szerepel a nevem ilyen kontextusban?
Szóval ezen a ponton teljesen kiborultam. Össze voltam zavarodva.
Talán apa a szobámban gyakorolt.
Rajtam gyakorolhatott?
Gyerekként sokszor voltak rémálmaim éjszakánként.
Ehhez hozzátartozott az is,
hogy bepisiltem, féltem a sötétben, az ágyamban,
és az egészet valami rossz emberhez kötöttem.
Valami betöréses dologhoz.
Ezt tette az áldozatokkal.
Nem tudtam, hogy ez honnan ered.
Azt hiszem, a tudatalattim kislánykorom óta próbálja kiűzni belőlem.
Azt üzeni: „Hé, egy rossz ember van a házban!”
Eléggé megviselt, amikor megláttam a saját nevemet a kézírásával.
Az egyetlen, aki beszél velem…
vagyis az egyetlenek, az a seriffhivatal.
Szóval természetes, hogy engem is bevonnak.
Próbáljuk megfejteni, mást is elkövetett-e.
Nem tudom, volt-e több.
Mindenki akar belőlem egy darabot.
„Írhatunk az apádnak? Beszélhetnénk vele?”
Kevés emberben bízhatok, aki tényleg engem akar megismerni,
mert az egész… az apám körül forog.
És a Twitteren zaklatnak,
hogy „Az apád nélkül egy senki vagy.
Se életed, se karriered nincs.”
Szóval ma elég dühös vagyok.
Ideges, dühös és szomorú,
és szeretném feladni,
és csak… elmenekülni innen.
Rosszul éreztem magam, és a terapeutám azt mondta:
„Tudja, ők csak utánanéznek a dolgoknak,
és kérdezősködnek, de semmi baj.
Ez a munkájuk, és nincs semmi baj.”
Sokat segít, ha valaki ezt mondja nekem.
Megkértek, hogy menjek be az apámhoz a börtönbe,
hogy kiderítsem, követett-e el több gyilkosságot.
Ha több gyilkosságot követett el,
muszáj kiderítenünk az igazságot,
és mindezt még azelőtt, hogy meghalna.
Látták, hogy szorongok.
Nem láttam őt 18 és fél éve,
de nélkülem nem mennek be hozzá.
Szóval nem, még nem zártam le a dolgot apámmal.
Napokig dolgoztam azon, miről beszélek majd vele.
A rendőrök is velem voltak. Azt mondták, nem hozhatom fel a zaklatást.
Akkor biztosan nem fog beszélni.
Amikor a börtönbe értünk, elmentünk egy őrtorony mellett,
és egy rakás zárt ajtón keresztül.
Két nyomozóval mentem be, egy nővel és egy férfival.
Elég rossz állapotban van.
Tolószékben ül.
És sírva fakadt, annyira örült, hogy láthat.
Szinte repdesett az örömtől.
Csak egy méterre ült tőlem az asztalnál.
És két-három órát töltöttem bent vele,
és kérdéseket tettem fel neki a történtekről.
Mondtam neki: „Eltűnt néhány nő.
Vannak esetek, amikhez mintha közöd lenne.
Ugyanaz vagy hasonló az elkövetési mód, stimmel az időkeret.”
Mire ő: „Miről beszélsz? Nem beszélhetnénk a régi szép időkről?
Nem tölthetnénk együtt ezt az időt mint apa és lánya?”
Én meg: „Nem ezért vagyok itt.”
Kerül témákat, azt mondja, feledékeny,
de közben jó a memóriája.
Csak tagad, tagad, tagad.
Teljesen ártatlan,
egy igazi szent, csak a többi dolgot ismeri el.
Azt mondja: „Tudod, csak az a tíz volt.”
Aztán hirtelen fordult a kocka.
Dühös lett a nyomozás miatt.
Dühös volt a médiára. Azt hitte, az egésznek vége.
Szörnyen dühös volt.
Aztán, és ezt nem kellett volna, de megkérdeztem az apámat
a naplójában lévő feljegyzésekről.
„Apa, mit jelent a »Kerri kötözős játék«?”
Mire ő: „Csak fantáziálgatás volt. A családhoz nem nyúltam.
Csak azért találsz ki rólam dolgokat, hogy hírnevet szerezz magadnak.”
A PTSD-m akkor hirtelen…
Minden bezárult. Nem láttam. Leblokkoltam.
Azt mondtam: „Ennyi. Nem érdekel.”
És 45 év dühe és haragja tört ki belőlem,
és mindent rázúdítottam.
Teljesen eltértem a forgatókönyvtől.
Mindennel szembesítettem. Kérdeztem Mrs. Hedge-ről,
a tűlevelekről, amikor hatéves voltam,
és beültetett abba a kocsiba, amibe később Mrs. Davis holttestét tette.
Mindent hozzávágtam, ami bennem volt.
A sok felgyülemlett trauma mind kirobbant belőlem.
Mint amikor otthon voltam, ő meg hazajött,
és nem tudtam, ki fog belépni azon az ajtón.
Apa jött haza? Vagy az a dühös ember?
Ideges voltam, ő meg azt mondta: „Kerri, te akartad ezt.”
Hülyére vett, manipulált engem
és hazudott nekem, tőlem másfél méterre ülve.
Mintha nem is vele beszélnék.
Mintha nem is egy ember lett volna.
Amikor mások azt mondták, egy pszichopata,
nárcisztikus, és nem akarnak a közelében lenni,
én akkor is láttam benne az emberséget, de ezek után nem ment.
Soha többé nem akarok a közelébe menni.
Ő nem az apám. Nem tudom, ki ő.
Elszomorít, ha eszembe jutnak az emlékek, az a lány, a család.
Mindent elveszítettem.
De nem akartam neki semmi többet adni magamból,
és nem akartam, hogy az életem része legyen.
Elkezdtem egyfajta távolságot kialakítani köztem
és az apámban lévő aljasság között.
Az én döntésem volt, hogy leválasszam magam erről.
Hány év telt el azóta?
- Mennyi? A gimi óta. - Huszon…
- 96? - Nem tudok számolni.
Én sem.
Tudom. Emlékszem, hogy olyan 25…
Huszonhét.
Ne!
Huszonhét év telt el a gimi óta, és 26 év az egyetem első éve óta.
Igen, durva. Elég durva.
Mert hozzáadod, hogy hány éves vagy, és „Nem lehet.”
Nem jöttél el az osztálytalálkozóra.
Úristen, dehogy megyek el. Viccelsz?
Azt kérdezgetnék: „Milyen volt vele felnőni?”
- Ismeritek az anyámat. Rá hasonlítok. - Igen. Egyetértek.
Senki nem tudja, ő hogy néz ki, szóval mindenkinek ezt mondom.
Mindenki, aki ismer,
az apám letartóztatása előtt Kerriként ismert engem,
és ezt tiszteletben tartják.
Andreát már óvodás korom óta ismerem.
Ritát a középiskola óta.
És még mindig ugyanúgy tekintenek rám.
Beszélgettem a múltkor a férjemmel, és mondtam neki:
„Azt kívánom Kerrinek,
hogy megtalálja a lelki békét,
és e nélkül a fekete felhő nélkül tudjon élni.”
- Megérdemled. - Igen.
Így van.
Tudom.
Megtanultam határokat húzni. Megtanultam felszólalni.
Közéleti szereplő lettem, aki kiáll a bűncselekmények áldozataiért,
traumát elszenvedőkért és túlélőkért,
és én kölcsönzöm a hangomat nemcsak azoknak, akik hasonlót átéltek,
hanem a hasonló családoknak
és más áldozatoknak is.
Igyekszem továbbra is kiereszteni a hangomat
és kiállni más családokért, ha szükséges.
Az elmúlt tíz évben minden egyes főcímben ez állt:
„A BTK-gyilkos lánya.”
És csak egy írta helyesen: „Kerri Rawson, Dennis Rader, a BTK-gyilkos lánya.”
Szeretném, ha Kerri Rawsonként hivatkoznának rám.
Ha jobban belegondolok, valószínűleg nem így gondolnak rám,
de sokkal több vagyok ennél.
Jó kislány! Ügyes vagy.
Anya vagyok, a gyerekeimmel töltöm az időmet, lejárunk a partra.
Szeretek olvasni és tévét nézni, mint bárki más,
meg lazítani, szóval egy átlagos ember vagyok.
És legtöbbször nem is jut eszembe, ki az apám.
Nem is gondolok rá.
Gyere, igyunk valamit! Jó kislány.
Én csak önmagam vagyok.
JELENLEG TÖBB GYILKOSSÁGÉRT NEM EMELTEK VÁDAT DENNIS RADER ELLEN.
A FILM KÉSZÍTŐI FELKERESTÉK RADER ÁLDOZATAINAK CSALÁDJAIT
ÉS A TÁMADÁSOK TÚLÉLŐIT,
DE NEM KÍVÁNTAK SZEREPELNI A FILMBEN.
HA ÖN VAGY BÁRMELY ISMERŐSE SZEXUÁLIS BÁNTALMAZÁS ÁLDOZATA,
AZ ALÁBBI OLDALON TOVÁBBI INFORMÁCIÓKAT TALÁLHAT: WWW.WANNATALKABOUTIT.COM.
A feliratot fordította: Laczkó-Simon Emese