Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Februar 2005. Jeg vil aldri glemme den dagen.
Jeg var 26, og jeg var så lei av snøen og isen i Michigan.
Jeg var vikarlærer.
Jeg likte ikke å kjøre i snøen, så jeg ble hjemme.
Jeg våknet rundt tolv,
og jeg så ut av persiennene,
og en merkelig bil sto parkert bak leiligheten.
Og den ville ikke dra.
Plutselig banket det på døren min.
Pappa hadde lært meg at fremmede var farlige.
Få dem til å bevise hvem de er.
Så jeg åpnet døra på klem og satte foten i den.
Jeg tenkte: "Kanskje jeg kan hindre ham i å komme inn."
Han sa: "Jeg må avhøre deg."
Jeg sa: "Hva skjer?"
Han sa: "Har du hørt om BTK?"
"BTK-KVELEREN" BTK
Et individ som har et ukontrollerbart ønske om å drepe.
Et samfunn i sjokk over arrestasjonen av den mistenkte såkalte BTK-morderen.
BTK ARRESTERT BTK TILSTÅR
BTK. Bind, torturer og kverk.
Og så sa han: "Faren din er BTK."
-Dennis Rader. -Dennis Rader.
Dennis L. Rader.
Femtini år gammel. Rader er gift og har to barn.
Han var aktiv i Christ Lutheran-kirken, speiderleder,
og han jobbet som tilsynsansvarlig i Park City i forstedene.
Den vanlige familiefaren er anklaget for å ha drept
minst ti personer de siste tre tiårene.
Politiet i Wichita i Kansas sier at Dennis Rader i flere år har drept
sine venner og naboer.
Han gjorde alt som alle andre fedre gjorde.
En seksuell sadist.
Å drepe var spenningen.
Kan du forestille deg å finne ut at faren din
er et av de ondeste menneskene på jorden?
Jeg vet ikke hvem faren min er, hva han skjulte.
Brukte han familien min til å gjemme seg? Brukte han oss hele tiden?
Det er vanskelig å vite hvem jeg er, hvis alt i livet mitt var en løgn.
MIN FAR, SERIEMORDEREN BTK
For et år siden ville jeg ha sverget på
at faren min bare hadde drept ti personer.
Jeg ble fortalt fra starten av av FBI og etterforskerne:
"Å, bare ti. Det var bare de ti."
EN EKSTRA TITT PÅ BTK-MORDEREN
Vi har en mulig vri på saken med den beryktede BTK-morderen.
Myndighetene sa i morges at den beryktede BTK-morderen,
som terroriserte folk i Kansas på 1970-tallet,
kan være koblet til to andre uløste saker i andre delstater.
Jeg tenkte: "Hva er det som skjer?"
Og plutselig
ringte politiet meg for å snakke om det.
Jeg kjenner ham nok bedre enn noen i verden.
Etterforskere kan gå inn med kunnskap og bevis,
men jeg er den som kan knekke kodene hans og knekke ham.
Hvis min far har begått flere drap, er det viktig å vite det,
fordi det gir svar til familiene som har ventet i flere tiår.
De familiene fortjener svar, og sannheten er sannheten.
Men motargumentet er at livet mitt også har verdi,
og hvor mye skal jeg ofre?
Og i hvor stor grad skal jeg gjennomgå traumer for å hjelpe?
Faren min ble arrestert i 2005, og jeg var 26 år.
Alle fra Oprah til Larry King prøvde å intervjue oss, Diane Sawyer,
og familien min sa nei.
Så vi hadde avslått alt.
Jeg var helt normal. Jeg lagde mat og oppfostret barn,
jeg var husmor og ledet kirkens kvinnegruppe.
Man ville sagt: "Hun gjør det bra."
Sannheten var at jeg døde på innsiden. De visste ikke at jeg gjemte meg.
I nesten ti år etter arrestasjonen råtnet jeg inni meg,
ute av stand til å snakke, jeg trodde ikke jeg fikk lov.
Midtvesten-regelen sier at man aldri lufter skittentøyet offentlig.
Du holder det skjult, så opprettholder du fasaden utad.
Jeg ble oppdratt sånn.
Og i september 2014 var jeg på vei til sengs,
og Darian, min mann på den tiden,
sa: "Stephen King var på en morgensending.
Han snakket om dine foreldre,
fordi han skrev en novelle og laget en film kalt The Good Marriage."
Fortell oss om dette. Dennis Rader,
fyren dette er basert på.
Han var en prototyp for fyren i historien min,
og han drepte ti mennesker, to av dem var barn,
og han hadde et langt ekteskap, to barn, og kona sa,
etter at han ble tatt,
at hun aldri visste om det.
Jeg satt i senga, jeg var opprørt, jeg gråt, jeg sto opp,
jeg gikk frem og tilbake, jeg var bare veldig opprørt.
Til og med sint på mannen min og sint på Stephen King,
jeg ønsket at dette ikke skjedde.
Jeg hadde vært stille så lenge, og det var så mye som måtte ut.
I mitt første intervju noensinne fortalte jeg alt i 40 minutter,
om hvem jeg var, hvem faren min var,
min mor, ekteskapet mitt, hvordan de siste ti årene hadde vært.
Og jeg var på forsidene innen den kvelden,
og i internasjonale nyheter neste dag.
-Takk for at du tok deg tid til å komme. -Takk for at jeg fikk komme.
Da FBI-agenten ga meg beskjed, holdt jeg meg fast i veggen.
Alt jeg var glad i, forsvant.
Det tok livet av meg å ikke snakke om dette.
Jeg trodde ikke det var så viktig. Jeg passet ikke på hva jeg sa.
Jeg hadde opprørt mange med ordene som kom ut av meg.
Og jeg var bare opprørt over at
han hadde bestemt seg for å bruke foreldrene mine som inspirasjon.
Jeg vil alltid elske faren min. Han er faren min.
Men jeg hadde ikke kommet inn på
hva faren min hadde gjort som BTK, på forbrytelsene.
Jeg gikk i terapi, og det ble et salig kaos.
Brukte han familien min til å gjemme seg? Elsket han mamma?
Elsket han oss, eller brukte han oss hele tiden?
Jeg gikk og tok alt og forsket på mitt eget liv
og på pappas liv for å kunne snakke om det.
Det var bare et stort kaos.
I 1974 ødela faren min fire medlemmer av en familie på syv.
Noen måneder før det, hadde han blitt sparket fra Cessna.
Og han likte den jobben.
Han sa at da han fikk sparken høsten 1973, ble han deprimert.
Og humørsyk, og han kjedet seg.
Og han sa: "Lediggang er roten til alt ondt."
Og han begynte å tenke på fæle ting og å sette dem ut i livet.
I 1974 var jeg avdelingsleder i politiet i Wichita.
Politisjefen vår pensjonerte seg, og det var et landsomfattende søk
etter en ny politisjef.
Jeg tenkte: "Pokker heller. Jeg tror jeg prøver meg.
Jeg får den ikke, men jeg søker."
WICHITA-BETJENT SKAL LEDE POLITIET LAMUNYON STARTER I DAG
Jeg tror det var 110 søkere eller noe. Jeg endte opp med jobben.
Wichita var en veldig rolig by i Midtvesten.
Folk passer sine egne saker.
Og på den tiden
låste man ikke døra eller bilen.
Det var bare et veldig rolig, herlig sted å bo.
POLITIET I WICHITA
Noen av tingene jeg gjorde da jeg ble politisjef,
var å se på store saker som hadde skjedd tidligere.
Da jeg ble politisjef,
tenkte jeg ikke på muligheten for en seriemorder.
Likene til Joseph Otero, hans kone Julie, deres datter Josephine
og deres sønn, Joseph II, ble oppdaget i hjemmet deres øst i Wichita.
I 1974 var jeg bare en fotojournalist på KAKE Television,
og jeg ble sendt til et hus. Vi visste at det hadde skjedd et drap der.
Vi visste ikke hvor mange. Vi hadde ingen detaljer.
Jeg så at ingen snakket.
Etterforskerne sa ingenting.
Den eldste gutten, Charlie, kom hjem fra skolen,
og han gikk inn i dette grusomme åstedet.
Foreldrene hans var drept, hans bror og søster var drept,
og han klikket fullstendig.
Han prøvde å løsne dem,
og så løp han til naboen for å få hjelp.
Traumatisk for ham. Det ville det vært for hvem som helst.
Dette er en merkelig sak for denne delen av landet.
Jeg tror det er det verste jeg har sett i de 30 årene jeg har jobbet med drap.
Og vi skal ikke gi opp.
Det var bare et forferdelig drap.
Hvordan kan noen drepe et barn?
Sånt skjedde ikke her.
POLITIET UTEN MOTIV I MASSEDRAP
Jeg ble informert om Otero-saken
av ledelsen i etterforskningsavdelingen.
De mente at på grunn av forbrytelsens natur,
trodde de det var et hevndrap,
eventuelt relatert til narkotika.
Men de andre etterforskerne så på det seksuelle aspektet.
Husk at det ikke bare var en eller to etterforskere her.
Det var mange, og alle gikk i ulik retning
for å prøve å løse dette.
Det er deprimerende å se Wichita forfalt noen steder.
Som om det bare… Det har alltid vært forfalt,
men det er bare deprimerende.
Det er ikke hyggelig å dra til Wichita. Det er høye nivåer av PTSD.
Noe vil umiddelbart treffe meg, og jeg…
Jeg går inn i en traumeverden.
Jeg hadde helt glemt at jeg pleide å gå fotturer og sykle
og gå turer her sammen med pappa.
Pappa lærte meg bakveiene, og at man skulle ta dem i stedet for motorveien.
Han hadde mer tålmodighet og var roligere enn mamma.
Moren min friket ut.
Han var ganske morsom å henge med, fordi han lot deg
gjøre det du ville og havne i trøbbel
og bli skitten, det var greit.
Dette er Christ Lutheran-kirken i krysset mellom 53rd og Hillside.
Mamma og pappa møttes i kirken i august 1970.
Det var kjærlighet ved første blikk for begge.
Og de giftet seg ni måneder senere.
Mitt første minne er nok fra da jeg var to eller tre.
Huset mitt var et hus med tre soverom. Vi hadde en stor hage i oppveksten.
Pappa bygde oss et stort trehus på påler.
Vi pleide å slå leir i trehytta.
Vi hjalp til i hagen. Han lærte meg hagearbeid,
å plante blomster.
Han tok meg med til jernvarehandelen
hver lørdag for å hente ting da vi bygde trehytta.
Faren min behandlet meg aldri som en jente.
Han behandlet meg som en guttejente og lot meg gjøre som ham.
Straks jeg kunne gå, gikk jeg med ham.
Kerri og jeg er like gamle, så vi gikk gjennom skolen sammen.
Hun var fra samme nabolag.
Vi var sammen på halloween. Vi var sammen på fotballtrening.
Vi gjorde alt.
Det var et veldig lite samfunn, En liten by, så du kjente alle.
Raders var som enhver annen familie.
Han gjorde alt som alle fedrene gjorde.
Vi kalte ham hundefangeren i Park City.
Vi har sporet dem opp. Hundene er litt territorielle og ondskapsfulle,
og vi har prøvd å samle dem og fange dem så godt vi kan,
i samarbeid med de som rapporterte hvor sauene ble drept.
Han fanget ikke bare hunder.
Han tok seg av regelbrudd, som for høyt gress.
Hvis noen brøt en regel i Park City, spøkte vi alltid med det, som:
"Nå har Dennis vært ute med linjalen."
Faren min, på utsiden, så ut som en veldig veloppdragen og mild mann.
Men pappa hadde noen øyeblikk.
Noe trigget ham, og han snudde 180 grader,
og det kunne være farlig.
Og som barn visste du:
"Jeg må ikke la skoene stå fremme, jeg får kjeft for skoene."
Man visste at man ikke satt i hans stol ved bordet.
Man visste at han skulle ha lunsj først. Du lot ham velge aktiviteter,
filmer å se, steder å dra…
Mye kontroll, ikke sant?
Og nå innser man hvem faren min er, hva han skjulte…
OKTOBER 1974
Wichita Eagle var en dagsavis.
Vi hadde rundt 125 mennesker
som jobbet i redaksjonen.
Det inkluderte fotojournalister,
sport, business, alt mulig.
Nesten alle.
Det var spennende.
SØK ETTER MISTENKT I OTERO-SAKEN
Det ble snakket om Otero i lang tid,
for fire mennesker, inkludert barn, hadde ikke blitt drept før.
FÅ SPOR I DRAPSSAK
Jeg må påpeke at det er mye ved dette
som ikke ble kjent før senere.
Politiet sa: "Det var ondskapsfullt."
Eller: "De gjorde sånn", og: "De bandt denne."
Men det er så mye som ikke var kjent.
Vi visste det var grusomt, men ikke hvor grusomt.
Vi måtte beholde visse ting i etterforskningen hemmelige.
Vi ville ikke la lokalsamfunnet vite enkelte detaljer.
Og så, i oktober 1974,
arresterte politiet Sebring-brødrene.
De var pedofile, det var det de var.
De innrømmet, da de kom inn, at de hadde drept Otero-familien.
Dette var selvsagt store nyheter,
og det fikk mye oppmerksomhet fra nyhetsmediene.
Og det førte til brevet.
OTERO-SAKEN
Wichita Eagle fikk et brev.
Noen sto frem og sa: "Hei. De tre fyrene dere har, gjorde det ikke.
Og det vet jeg fordi
jeg gjorde det."
Detaljene i brevet
viste tydelig
at personen som skrev brevet, begikk forbrytelsen.
Han ville ha en identitet.
GOD JAKT
I brevet sto det, og jeg siterer:
"Jeg skriver dette brevet for skattebetalernes skyld, og tiden deres.
De tre karene dere har i varetekt,
de vet ingenting. Jeg gjorde det selv."
JEG GJORDE DET SELV
Og så begynner han å snakke om alle han drepte.
Binding: "Hender bundet med snoren fra persiennene.
Føtter og under og over knær samt midje med klessnor,
alt i én lengde.
Død: Kvelning."
Politiet må ha fått frysninger,
for de hadde bilder av hvordan det var.
Han beskrev det 100 % korrekt.
Han la til et PS i brevet.
"Sexforbrytere endrer ikke fremgangsmåte, eller de kan ikke gjøre det av natur,
så jeg endrer ikke min.
Kodeordene for meg vil være
'bind dem, torturer dem, kverk dem'.
B.T.K. Dere vil se at han gjør det igjen.
Dette vil stå på det neste offeret."
Husk at du ikke har med en "normal" kriminell å gjøre.
Du har med en person å gjøre som er pervers, en som er syk.
Og med all sannsynlighet, om personen fortsatt er i live,
vil personen drepe igjen.
Profilerere fra FBI ga oss informasjon.
Og det vi ble fortalt, var: "Hvis han ikke dreper her,
dreper han noen andre et annet sted."
Så vi advarte de andre avdelingene
og sendte etterforskere til mange steder
for å se om denne morderen slo til andre steder.
Men vi fikk aldri noe treff på det.
Så vi konkluderte med at vi ikke fant denne personen
fordi han var en av oss.
Nå hadde vi noen lokale som vi måtte konsentrere oss om
og identifisere.
OKTOBER 1974
MARS 1977
Shirley Vian var alenemor.
Hun hadde tre barn.
Hun var syk hjemme
og følte seg ikke bra.
Så Shirley hadde sendt seksåringen sin på butikken.
Og på vei tilbake ble han møtt av en mann
med en koffert,
og en diskusjon mellom dem fant sted.
Som et resultat av det, hva enn de snakket om,
kom mannen seg inn i huset.
Angriperen låste de tre barna inne på badet.
De innså at han gjorde noe forferdelig mot moren deres.
Som et resultat av det, klarte de å rømme
gjennom vinduet på badet
for å skrike og be om hjelp.
Da angriperen løp ut av huset,
løp barna inn, og de fant selvsagt moren død på senga.
Da denne saken kom, informerte etterforskerne meg
om at etter å ha sett åstedet, trodde de
at dette kunne henge sammen med Otero-saken
på grunn av måten åstedet så ut på.
Tjueseks år gamle Shirley Vian ble funnet med en plastpose over hodet
og en ledning rundt halsen.
Barna, som var innelåst på et bad, sa til politiet
at angriperen var mørkhåret og like under eller over 40 år.
Det ble besluttet å ikke anta en sammenheng mellom dem
før det kunne fastslås sikkert.
MARS 1977
DESEMBER 1977
Dere vil finne et drap i South Pershing.
Nancy Fox.
…South Pershing.
Det stemmer.
KVINNE DREPT I WICHITA
25 år gamle Nancy Jo Fox
ble funnet død i sin leilighet i Pershing Street.
Hun hadde blitt bundet og kvalt.
Drapet ble rapportert av en mann i en telefonkiosk.
Politiet vurderte at innringeren var morderen.
Hvis du gjenkjenner den stemmen, ring 268-4156.
I Nancy Fox-saken var telefonlinjen kuttet,
som i Otero-saken.
Basert på bevisene vi hadde, var det klart for oss
at Otero-saken, Shirley Vian-saken
og Nancy Fox-saken
var et resultat av samme individ.
Og det startet etterforskningen
av en seriemorder.
FEBRUAR 1978
10. februar 1978
ble jeg ringt av Larry Hatteberg, som ba meg komme
og se på et brev de hadde mottatt hos KAKE Television.
Resepsjonisten som sorterte posten
fant dette brevet fra BTK.
Og hun tok det med til nyhetsredaksjonen og ga det til meg.
Jeg åpnet det, så på det,
og tenkte: "Herregud, nå er vi i gang."
Vi konfronterte politisjefen.
Vi sa: "Vi har fått et brev.
Her er brevet.
Til gjengjeld vil vi gjerne be deg komme og være med på nyhetssendingen i kveld."
Og jeg trodde han skulle si nei.
Han tilkalte den ledende etterforskeren.
De snakket i omtrent 20 minutter.
Og så kom de ut, og han sa:
"Ok, jeg kommer på nyhetssendingen kveld."
Vi har med oss politisjef Richard LaMunyon.
Jeg har et par spørsmål.
Hvordan vet du sikkert at BTK-brevet er ekte?
Det er ingen tvil om at den eneste personen
som har den typen informasjon det sto om i brevet,
måtte være morderen selv.
BTK begynte dagens brev med et spørsmål.
"Hvor mange må jeg drepe før jeg får et navn i avisen
eller litt nasjonal oppmerksomhet?" BTK hevder å ha kvalt totalt syv kvinner.
Han ga en liste over ofrene sine, og på nummer fem
skrev han: "Gjett motiv og offer."
Dette var første gang noen utenfor politiet
ble gjort oppmerksom på at det var en forbindelse
mellom Otero-drapene, Vian-drapet og Fox-drapet,
og et syvende drap som ikke var identifisert.
Vi hadde en forpliktelse overfor samfunnet til å finne ut hvem det offeret var.
Om vi fikk ham til å fortsette å kommunisere med oss,
kunne det gi oss en mulighet til å sette sammen
nok bevis til å få noen svar og finne ut hvem denne personen var.
Jeg har alltid syntes Richard LaMunyon var den beste politisjefen
Wichita har hatt.
Richard LaMunyon var en av de politisjefene som
ikke ga seg når han jaktet på en forbryter.
Han var som en hund, han hadde informasjonen i tennene,
og han ville ikke la noen avspore ham fra oppdraget.
Politisjef Richard LaMunyon møtte etterforskere som jobbet med saken.
Politiet innrømmer at de har mange tips å sjekke,
men ingen gjennombrudd i saken.
I kveld skal LaMunyon møte en gruppe eksperter for å studere bevisene de har.
I brevet til KAKE sa BTK at han hadde drept syv,
men et av ofrene holdt han anonymt.
Det har vært mange uløste drap gjennom årene,
og politiet er ikke sikre på hvem det syvende offeret var.
Flere kilder hos politiet tror det var Kathryn Bright.
I april 1974
ble en navn ved navn Kevin Bright
skutt i hodet, og han løp ut,
og ropte at det var en mann i huset
som hadde skutt ham, og at søsteren hans, Kathryn, var der,
og at han hadde kommet for å rane dem.
Kathryn Brights bror, Kevin, hadde sett en del av drapet,
og han kunne til en viss grad fortelle politiet hva som skjedde.
Vi fant Kathryn Bright knivstukket i huset sitt.
Kathryn var collegestudent ved Wichita State University.
Hun kom vanligvis hjem alene. Denne gangen kom hun hjem med broren, Kevin,
midt på dagen.
Overfallsmannen var allerede i huset og ventet på henne.
Basert på det Kevin fortalte oss,
da de kom inn i huset,
satte personen et våpen mot Kevin
og ba ham binde søsteren, Kathryn.
Han gjorde det…
Og så ble Kevin tatt med til et annet rom.
Og han prøvde å sette et nylontau rundt Kevins hals,
og da brøt en slåsskamp ut, og Kevin ble skutt.
Han falt på gulvet og spilte død.
"DA JEG IKKE FIKK PUSTE, SKJØT HAN MEG"
Kevin ble kjørt til sykehuset med skuddsår i hodet.
Vi jobbet med ham i et forsøk på å identifisere angriperen.
Kevins beskrivelse var ganske generell.
Han var en hvit mann, kanskje rundt 30,
normal, 82 kilo…
Han kunne ikke hjelpe oss.
KNIVSTUKKET TIL DØDE, SKUTT AV INNTRENGER
Husk at det bare var da BTK sa: "Ja, jeg gjorde alle disse"
at kravet om at noe måtte bli gjort
femdoblet seg.
Og følelsen av at han fortsatt var her,
at han jobbet og, for alt jeg visste, var naboen min…
Og det viste det seg at han var.
Denne gata er nedslitt.
Bestevennen min bodde der.
Jeg satt barnevakt der. Barnevakten min bodde der, så det er her.
Her vokste jeg opp.
De rev det, så det ikke ble revet i stykker
av folk som ville selge det på eBay bit for bit.
Det var mye som skjedde etter at jeg snakket med media,
og Wichita ble på en måte et fiendtlig territorium.
Første gang jeg dro tilbake til eiendommen var i 2015.
Jeg hadde ikke vært på eiendommen min, på den tomten, på ti år.
På den ene siden kan jeg gi deg tusen minner,
hva jeg gjorde i det og det treet.
Her drev jeg og pappa med hagearbeid.
Han hadde alle slags grønnsaker. Så var det en blomsterhage her.
Så herfra til hit var hage.
Her kom det en sti opp.
Det var en gangsti her.
Og pappa plantet druer her, som var sprøtt.
De var ekle og sure.
Du kan nesten se… Jeg tror du kan se noen av rankene der enda.
Druene var en av hans sprøere ideer.
Tar hun bilder?
-Kan noen si om hun tar bilder? -Hun gjør ikke det.
Det er vanskelig å være der, for det…
Jeg blir tatt med tilbake til de stedene.
Så selv om alt var bra på eiendommen, er du der,
ved huset, der alt ikke var bra alltid,
når du er tilbake der pappa var.
Selv i dag kan jeg snakke
i detalj om hva faren min har gjort.
Faren min har gjort det vi vet.
Men å faktisk tro det, det går enda inn og ut.
Det er som: "Pappa er BTK."
"Hva? Hæ?"
Jeg har liksom ikke helt skjønt det enda.
Det er noe annet. Folk krangler på det og sier: "Vent.
Hvorfor sier hun først
at hun er et offer, og så gråter hun, eller hvorfor er hun opprørt?
Og plutselig snakker hun om hvor flott livet er." Og jeg tenker:
"Fordi livet mitt var det."
Det var stort sett bra,
med noen glimt av noe dårlig.
Og vi forsto ikke
at under de glimtene var det et isfjell av dårlige ting.
Hvis du ser på det, er det forlatt. "Hva skjedde med familien min?"
Gjerdet er råttent og revet ned.
Jeg vet ikke hvorfor det er der.
Det er bare råttent og ekkelt.
Familien vår imploderte.
Det tok lang tid.
Men min fars traume imploderte oss,
og her er vi.
Dere har ingen respekt for andres privatliv.
Hun bor ikke her lenger.
Hun trenger ikke å gå gjennom dette hver eneste dag.
Forstår dere det?
Kerri Rawson fikk et liv hun ikke hadde meldt seg på.
Overalt hvor hun går, når folk forstår at BTK var faren hennes,
blir hun datteren til BTK.
Hvordan overlever du det?
Jeg har skjult alt om faren min, livet mitt, mishandlingen og traumene,
fordi noen folk vil absolutt
behandle deg dårlig for å være en seriemorders barn.
Som: "Hva skjulte du? Hva visste du ikke?
Hvorfor avslørte du ham ikke for verden?"
Jeg ventet på at noen skulle komme og gi meg en sjanse til å hjelpe eller snakke.
Osage bruker meg som konsulent i denne etterforskningen.
Jeg har jo ikke valgt dette.
Jeg har blitt gitt det. Det er livet mitt.
Og du må velge hva du skal gjøre med det.
Er du klar til å grave i dette?
Alltid, aldri.
Jeg tror noe som vil hjelpe med noen av disse svarene,
er å få deg tilbake til området
og se hva du husker.
Og det hjelper oss å forstå
og klargjøre bildet av hvor faren din kan ha vært
og hvor han ikke hadde noe å gjøre, som du vet om.
Så i offentligheten, fra 1974 og ut 1979,
var det kommunikasjon som ble sendt i Wichita fra BTK
til avisen, politiet
og nyhetskanaler.
Rare brev, dikt,
noen som hevdet å ha drept sju mennesker.
Alt dette skjedde før jeg ble født eller da jeg var liten.
Det siste brevet ble sendt i 1979.
Så fant jeg ut at det var om kvelden på min første bursdag.
Min far feiret min første bursdag,
så gikk han ut i sommeren i dongerijakke og sendte et brev.
Og det var det siste brevet fra BTK på lenge.
Han sa at å få barn reduserte drepingen.
Han sa han ble opptatt med å oppdra barn. Han ble vel opptatt med å jage meg.
Jeg har bilder her, og det er en blanding av år.
En av tingene jeg virkelig likte, var å dra til Grand Canyon med pappa,
så vi dro dit i 1986, til kanten,
og i 1995 tilbrakte vi en uke der.
Det snødde, og det var kaldt,
og jeg sov i et telt ved siden av pappa fordi jeg frøs.
Jeg var glad han var der, han var varm.
Vi tok disse fantastiske familieferiene.
Vi teltet og gikk masse på tur, vi fisket og teltet mye i Kansas,
gikk fotturer i Colorado, rundt Durango. Reservoaret er der oppe.
Vi tok dagsturer og fisket etter ørret,
og vi reiste i Yellowstone
og Tetonene, alt det der.
Når du ser på disse bildene,
ser du bare en normal familie, sant?
Faren min fløy under radaren.
Og de fant ham ikke på 31 år,
for han var rett foran nesene deres.
De lette ikke etter en som min far,
hverdagsmannen som faktisk hadde en familie.
Otero-drapet skjedde i 1974.
Det var Otero-drapet, så enda et drap, så enda et drap,
så noen andre drap, og det bygget seg bare opp.
Og så, ingenting.
15. JANUAR 2004
For tretti år siden i dag, kom 15-årige Charlie Otero hjem fra skolen
og fant hele familien sin myrdet, og slik begynte den mest beryktede
uløste rekken av seriedrap i Wichitas historie.
Avisen lagde en artikkel på 30-årsjubileumet.
For 30 år siden ble Otero-familien drept,
og etterfølgende drap etter det.
Men vi hadde ikke hørt fra BTK siden da.
EN MORDERS KRØNIKER
Ingen visste hva som hadde skjedd med ham. Det var mange teorier.
A, han var fengslet for noe annet,
B, han var død,
eller så hadde han forlatt landet eller området, og ble aldri sett igjen.
Da jeg begynte her i Wichita
i 1984 som anker,
var BTK som: "Å, det er forresten noe som heter BTK.
Han drepte på 70-tallet, men alt er bra nå.
Han er enten død eller i fengsel."
Det var det det var, en legende.
Ingen tenkte på BTK.
Ingen snakket om ham.
Det var derfor han dukket opp igjen.
Dette er siste nytt fra Kake On Your Side.
God kveld. Seriemorderen som terroriserte Wichita i årevis
skaper ny frykt i kveld.
Politiet sier at det virker som BTK er tilbake i Wichita.
Og måten han dukket opp igjen på,
var så utrolig sjokkerende.
Han sendte avisen i Wichita
et førerkort fra et drap
ingen visste at han var en del av.
MARS 2004
Et brev mottatt av KAKE TV ble gitt oss forrige onsdag.
Vi ser på muligheten for at dette brevet kan være fra BTK,
og vi har gitt dette brevet til FBI.
Etter at BTK sendte brevet, kom sjefen min til meg og sa:
"Hei, vi har blitt invitert til å delta. Vil du dra?"
Jeg sa "absolutt".
BTK hevder i brevet at Vicki Wegerle var hans åttende offer.
Hun ble funnet kvalt i sitt hjem i september 1986,
flere år etter at BTK brøt kommunikasjonen.
Brevet inneholdt bilder tatt på et åsted.
Åstedet var hos offeret, Vicki Wegerle.
Og hun ble drept i hjemmet sitt.
Greia med drapet hennes er at da nødetatene kom,
fraktet ambulansen henne bort for å prøve å redde livet hennes
før noen etterforskere kom
eller noen bilder kunne bli tatt.
Det var ingen politibilder fra åstedet.
Men disse bildene BTK sendte oss,
viste tydelig offeret
i hjemmet sitt, antageligvis død.
Så vi visste at hvem enn dette var, var han ekte vare.
Han var faktisk BTK.
BTK TILBAKE ETTER 25 ÅR
Kan du forestille deg
hvor glad denne overskriften må ha gjort ham?
Det var målet hans, å få publisitet.
Han fikk det.
DEN NYE ÆRAENS UNGE KVINNER FRYKTER BTK
Vi var like sjokkerte
som en vanlig person på gata.
Alle i media,
og til en viss grad politiet, sa: "Hva?"
Som alle andre i Wichita, håpet KAKE-ansatte at BTK
var en gammel historie, en gammel sak.
Men nå som politiet sier at BTK er tilbake, blir folk redde igjen.
Steven Relford var fem år gammel da BTK drepte moren hans,
men det som kan være verre, er at han og hans to søsken måtte høre alt.
Jeg gjenopplever det enda.
-Gjør du? -Ja, frue.
Hva gjenopplever du?
Det var jeg som åpnet døra for den…
Jeg slapp ham inn.
Det glemmer man aldri.
Det var en av de mest sjokkerende avsløringene i karrieren min.
Og det verste var,
hva ville bli neste skritt for å få publisitet?
Så snart dette begynte å treffe media, ringte telefonen i ett,
og e-poster kom inn.
Det kom ledetråder,
folk foreslo hvem de trodde BTK kunne være,
eller andre tips.
Man kan ikke sjekke alt det. Man kan ikke håndtere hvert eneste tips.
Men hvilket velger du ikke å jobbe med? Kan det være sporet?
Det er veldig vanskelig.
La meg si hva vi har her.
Vi fikk et mistenkelig brev sendt til oss.
Det står Thomas B. King utenpå.
Den andre meldingen etter at han dukket opp igjen, var til KAKE TV.
Ja, jeg er Glen Horn.
Og det var BTKs historie,
boken han ville skrive om seg selv.
Det sto: "Kapittel én, kapittel to, kapittel tre, kapittel fire."
"BTKs historie. En seriemorder fødes. Morgengry. Fetisj. Fantasiverden.
Søket starter. BTK spøker. Prosjekter. MO-ID-RUSE. Angrep. Gode minner.
Siste teppefall. Skumring. Blir det flere?"
Det trettende kapittelet.
"Blir det flere?"
Ingen visste om han så gjerne ville ha publisitet
at han ville drepe igjen.
FBI, enheten for atferdsvitenskap,
ga oss instruksjoner fra starten av. De sa:
"Deres beste sjanse til å fange BTK er å holde kontakten med ham.
Få ham til å føle seg trygg
på å kommunisere med dere."
Og etter det mottok vi kommunikasjon hver måned eller hver sjette uke.
I forrige uke ble tre pakker med smykker sendt til en lokal TV-kanal,
kanskje tilhørende et offer.
Det var i UPS-boksen.
UPS-mannen åpnet en konvolutt som inneholdt bilder
og et brev fra BTK.
Nå utfordret han dem til å finne ham,
og ertet dem med kryptiske ledetråder som kan være sanne eller ikke.
Vi visste at han så på oss, for han skrev ting
som indikerte at han så på hver kveld.
På nyhetene klokken 22 hadde jeg nevnt at både Jeff og jeg var forkjølet.
Vi er syke, vi to.
To dager senere fikk vi et brev
der det sto: "Håper Susan og Jeff blir bedre."
SYND MED SUSAN OG JEFFS FORKJØLELSE
Jeg får enda
den samme
følelsen av total frykt i kroppen
når jeg snakker om det.
Dette er en av de mest utfordrende sakene jeg har vært involvert i.
Og jeg synes det ville vært interessant å snakke med den som gjør dette.
MAI 2004
JANUAR 2005
Dette er et postkort, ikke et brev.
Det står:
"Mellom 69th North og 77th North på Seneca.
Innhold: Post Toasties-eske.
PJ Little Mex og dukke.
La meg få vite om dere eller Wichita-politiet får dette."
Så i denne kommunikasjonen
gir han en ny ledetråd til politiet.
Det er en Post Toasties-eske på dette hjørnet.
Vi sendte en reporter og en fotograf ut dit.
Det var på en landevei under et stoppskilt.
Og vi fikk masse opptak.
Ken Landwehr og Kelly Otis kom
kort etter, og etterforskere tilbrakte timevis på stedet.
Politiet har bedt oss ikke avsløre stedet
før de har fått etterforsket.
Politiet hentet frokostblandingsesken.
Det var de som åpnet den.
Og inni var det en Barbie-dukke
med en løkke rundt halsen.
Gjennom kommunikasjonen med frokostblandingen,
uttrykte han et ønske om å kommunisere med oss gjennom disketter.
Og han var bekymret for at vi kanskje kunne finne ham.
Han sa: "Vil den identifisere meg?"
Og så sa han noe veldig interessant. Han sa: "Vær ærlig."
VÆR ÆRLIG.
Og etter det instruerte han oss til å sende vårt svar gjennom avisen,
og si: "Rex, det ordner seg."
Kenny Landwehr la ut annonsen, som BTK ba om.
Og han fulgte opp og sendte en diskett.
Metadataene indikerte at den var brukt på Park City offentlige bibliotek,
Christ Lutheran-kirken…
Og så et brukernavn.
Og navnet var bare "Dennis".
I løpet av få minutter viste en kryssjekk av de to organisasjonene
at en person ved navn Dennis Rader
var menighetsleder ved Christ Lutheran-kirken.
IT-folkene hos politiet i Wichita var begeistret.
Og til slutt fant de en adresse i Park City,
rett utenfor Wichita.
Jeg var klar. Jeg sa: "Nå har vi ham. La oss ta ham."
Men Kenny Landwehr sa: "Vi må vite sikkert at dette er BTK.
Vi må få DNA-et hans."
Jeg så at datteren hans hadde gått på Kansas State University.
Og siden jeg gikk der, visste jeg
at som elev der, om du hadde medisinske problemer,
dro du til Lafene Student Health Center.
Jeg sa: "Jeg stopper innom og ser om de har noe."
Journalene viste at hun tok en celleprøve da hun var elev der.
De ga meg prøven.
Jeg leverte den til DNA-analyse.
Til slutt fikk jeg en telefon.
"Det er avkommet til din BTK."
Den første telefonen jeg tok, var til Kenny Landwehr. "Det er ham."
"Å, ok, vi ses i morgen tidlig."
25. FEBRUAR 2005
Den morgenen begynte nyhetsredaksjonen å fange opp radiosamband
fra politiet, og folkene på desken sa: "Noe skjer i Park City.
Vet ikke hva, men noen må opp dit."
Cab 6, dette er Checkmate 1-6, over.
Vi visste at Dennis Rader jobbet for Park City,
og at han dro hjem til lunsj hver dag.
Så vi posisjonerte oss på en vei ved siden av huset hans
og ventet på at han skulle kjøre rundt.
Da han kjørte forbi oss, kjørte den merkede bilen ut bak ham,
slo på blålysene og fikk ham til å stoppe.
I hodet mitt tenkte jeg: "Han vet at dette er slutten.
Og han vil nok dø i et flammehav."
Og det ville jeg ikke.
Og jeg stoppet ved den uniformerte bilen,
og jeg kom til Dennis Raders bil akkurat da han åpnet døren
og begynte å komme ut.
Jeg tok ham
og snurret ham rundt og rett ned i bakken.
Da kom flere medlemmer av innsatsstyrken.
Vi fikk ham i håndjern og løftet ham opp, og jeg sto der mens jeg holdt ham,
og han snudde seg og så på meg og sa:
"Kan du si til kona mi at jeg ikke kommer hjem til lunsj?
Du vet vel hvor jeg bor."
Faren min ble arrestert i 2005, og jeg var 26 år.
Og hele verden ble snudd på hodet for meg og mannen min.
Vi hadde vært gift i 18 måneder. Vi var barn i Michigan uten familie.
Og vi hadde ett intervju med FBI den første helgen,
og så var det: "Ses senere. Klar dere selv."
Jeg var ekstremt sint. Jeg var sint på grunn av DNA-et.
Det var en invasjon av privatlivet mitt. Jeg var flau over celleprøven.
Jeg var allerede sint på politiet. Jeg var sint på FBI.
Jeg var sint på alle.
Livene våre var borte.
Opprør, helt sykt. Jeg var sint på alle.
Etter arrestasjonen ble jeg bedt om å utføre ransakelsesordren
i huset som Dennis Rader bodde i sammen med sin kone.
Da jeg kom inn, var det første som møtte meg
bilder på veggen, over sofaen,
som viste ham og familien som deltok på Kansas State-tilstelninger,
KSU-arrangementer, fotballkamper og alle mulige ting.
Jeg tenkte: "Jøss."
Tingene vi fant i huset,
skapte bare flere spørsmål i hodet mitt.
Som når du går inn ytterdøren, der er det et skap til jakker.
Men så, på hyllen,
rett over jakkene, var et drapssett.
Det var en liten bag som hadde ferdigknyttede tau og en bandana.
Det var håndjern og en 32 mm automatpistol.
Skuret på baksiden hadde noen interessante ting.
Noen troféer og smykker. Ting som hadde rørt huden deres.
Klær, spesielt undertøy.
Han beholdt alt.
Ting som åpenbart kunne blitt brukt
til å torturere noen av ofrene hans.
Som etterforsker, var det veldig urovekkende.
Og jeg tenkte: "Jøss, vi får virkelig ta en titt på sinnet hans."
Det er her det skjer, og folk kommer i hopetall
for å se på åstedet.
Park City, et lite samfunn hvor alle kjenner alle andre.
Trodde de, iallfall.
Jeg snakket med kona hans, og hun var helt i fornektelse.
Hun sa: "Å nei."
Hun var hyggelig og vennlig. Hun kjeftet ikke.
Hun sa: "Å nei. Dere har feil person."
Og mens vi snakket med henne, ringte Kerri.
Vi fikk ikke tak i mamma før senere den dagen.
Og hun var helt utenfor. Som meg. Vi klarte ikke å forstå det, noen av oss.
Hun sa til Kerri: "Du kjenner faren din. Du vet det er feil. Det er en fæl feil.
Han er ingen morder.
Dette er ikke ham."
Trodde ikke jeg ville overleve den natten.
Jeg mener, dere er to mennesker
som bor sammen, omgås sammen
og har mye til felles.
Tror jeg hun visste noe?
Nei.
Det nærmeste hun kom,
var nok…
De satt og så på TV,
og en av kanalene
leste et av brevene.
Og etter at nyhetsinnslaget var over,
sa hun: "Han BTK-fyren
skriver akkurat som deg."
Og han…
Han sa ikke noe,
men jeg fikk en klar følelse i magen av at om hun hadde gått videre med det,
hadde han blitt kvitt henne.
WICHITA POLITISTASJON
Dennis, jeg har et spørsmål.
Hvorfor tror du vi ville snakke med deg?
Jeg vet ikke.
Som mistenkt, antar jeg at dere har noe på meg.
Lurer du ikke på hva?
Vel, jo.
Vil du at vi skal si det?
Hans første avhør var med Kenny Landwehr
og en av atferdsforskerne fra FBI.
Kenny la frem
alle bevisene vi hadde mot ham.
-Vet du hva det er? -En diskett.
Ja.
Grunnen til at en hel masse penger
brukes på datatekniske folk, skyldes barneporno.
-Unnskyld? Nei. -Det er barneporno.
Så FBI og lokalpolitiet
ble veldig flinke
til å se på folks disketter
og klare å spore dem opp.
-Interessant. -Så hvis vi får…
Så hvis vi mottar noe sånt, kan vi gå inn på den,
og vi kan se at den kom fra Christ Lutheran-kirken.
Så kan vi bruke de datamaskinene og se
at personen var logget inn som Dennis.
Og da vi fortalte om DNA-et, innså han at han var tatt.
Kenny Landwehr sa til ham:
"Vi har et DNA-treff via datteren din."
Ting har skjedd medisinsk med barna dine,
og jeg kan ta de prøvene. Jeg kan teste dem.
Og jeg vet at BTK er faren til barna dine.
Slik fant vi deg.
Og jeg tror at det knuste ham.
Man merket det.
Han sa: "Dennis. Fortell oss hvem du er."
Kan du ikke bare si det?
Dere vet vel…
-Hva mer? -Si det, si hvem du er.
BTK.
Du er BTK.
Da han klarte å si det til politiet,
åpnet slusene seg, og han snakket om alle forbrytelsene.
To forbrytelser som vi
ikke hadde knyttet til ham.
Det var prosjekt Dogside.
Det er kodenavnet for henne.
Jeg hadde litt fritid om kvelden.
Jeg drepte henne en fredag kveld.
19. januar 1991. Dolores Davis bortført fra hjemmet sitt.
Liket ble funnet 13 dager senere
under en bro i Northern Sedgwick County.
Vel, jeg bandt henne fast,
da tror jeg hun skjønte at dette ville ende ille.
Hun sa: "Ikke drep meg."
Jeg tok strømpebuksen over hodet hennes og kvalte henne.
Tok henne med opp dit og la henne
under broen.
I januar 1991…
Moren min var veldig syk, hun var på sykehuset
i ti eller tolv dager med lungebetennelse.
Og pappa var stresset fordi han var arbeidsledig.
Vi hadde ikke penger. Han lagde mat. Det kunne han ikke. Han lagde rare egg.
Ikke lenge etter det drepte han Mrs. Davis.
Han la liket hennes bak i stasjonsvognen vår.
Etterpå ga han meg bilen da jeg gikk på videregående.
UTEKSAMINERT 1996
Jeg tenkte: "Nei, det er ikke greit."
Tenk at Mrs. Davis hadde vært i den bilen.
Jeg har fått tildelt etterforskningen av Marine Hedge.
Og…
Jeg vil gjerne vite hvordan du ble tiltrukket av henne?
Som jeg forklarte til de andre, hadde jeg mange av disse samtidig.
De er prosjekter. Hun var prosjekt Flower.
Nei, prosjekt Cookie.
Jeg husker at da jeg var seks, hadde naboen vår, Mrs. Hedge, forsvunnet.
De fant liket et par uker senere, og hun ble funnet kvalt.
Jeg gjorde dette
på en speidergreie.
Det er et godt dekke for en som meg.
Du drar ut og slår leir og stikker deg unna.
Jeg parkerte bilen ved bowlinghallen.
Jeg tok bowlingbagen min og kjøpte en øl.
Jeg kuttet telefonledningen, åpnet dette veldig stille
og snek meg inn her.
Min fars drapsutstyr fra drapet på Hedge
var en rødbrun bowlingbag, gammel med en hvit stripe.
Pappa bowlet ikke. Vi bowlet bare noen få ganger.
Hvorfor sa ikke mamma:
"Hei, hvorfor har du plutselig en bowlingbag?"
Men det virkelig sjuke er at etter at han drepte Mrs. Hedge i senga,
bar han henne ut i et teppe,
la henne i bilen hennes, i bagasjerommet,
og tok henne med dit vi går i kirken.
Så kledde han av henne, skiftet klærne hennes
og tok så bilder mens han drev med bondage på liket hennes.
Du hadde bestemt at hun skulle til kirken.
Levende eller død, skulle hun til den kirken.
Jeg prøvde å jobbe mot BTK-hulen,
hjemmet, torturkammeret.
Det var det jeg jobbet mot i min fantasiverden.
Da jeg var liten, husker jeg en søndag.
Jeg var i Christ Lutheran-kirken,
og jeg klatret i noen veldig høye,
smale furutrær som jeg alltid klatret i der.
Da de fant Mrs. Hedge noen uker senere,
fant de noen rare, lange furunåler ved siden av liket.
De visste ikke hvor de kom fra, for furutrær er sjeldne i Kansas.
Man må plante en furu her om man vil ha en.
De barnålene kom fra furutrærne jeg klatret i ved kirka.
Det var tydelig for meg at han var veldig stolt av disse drapene.
Han ønsket…
Han sa høyt til oss at han ønsket det var flere.
Han sa: "Hvis jeg var en ensom ulv,
uten alle mine sosiale forpliktelser, familie, kirke, jobb…"
Han sa: "Om jeg ikke hadde alt det,
ville det ha vært mange flere drap."
BTK ER TILBAKE WICHITA SENTRUM
De nasjonale mediene samler seg, og vi får folk fra Good Morning America,
CNN, Dateline og Primetime Live. De vil samles i Wichita i løpet av dagen,
for denne historien er en historie av nasjonale proporsjoner.
Alle dekker det selvsagt live, og politisjefen i Wichita sa…
Rett og slett, BTK er arrestert.
Publikum jublet.
Det var en folkemengde der på pressekonferansen.
Og nasjonale medier var der og sa: "Hvem er det som jubler?"
Men de forsto ikke lettelsen vi følte
over at han endelig var tatt.
I dag føler byen Wichita, politiet og ofrene der
lettelse etter at myndighetene arresterte 59 år gamle Dennis Rader.
Det er ganske utrolig, men det er bra.
NANCY FOX' FAR
Så vi blir kvitt alt.
Alt kommer ut til slutt, og han får det som tilkommer ham.
Dette var en laginnsats fra politiet.
Hva synes du om at han har bodd i lokalsamfunnet i alle disse årene?
Levd, pustet og jobbet.
Han er en smart, dum jævel.
Det går bra.
Broren min ringte meg etter pressekonferansen.
Han sa: "De sier det er hundefangeren i Park City."
Og jeg husker jeg sa: "Hva?
Hundefangeren i Park City? Det er bare én hundefanger i Park City.
Det er Kerris far."
Glemmer aldri at pappa sa: "Det kan ikke være Dennis."
Og så satt jeg limt til fjernsynet.
Naboer jeg har snakket med, husker folkene
som bodde i huset politiet samlet seg rundt.
Det er skremmende. Foreldrene mine ringte meg. Faren min gråt nesten.
Bare tanken på… Jeg er alenemor med mine to barn her,
og han har vært inne her.
Jeg ble sjokkert over at det kunne være noen fra denne menigheten
eller en jeg kjente.
I den tiden jeg har kjent Dennis, kan jeg si at det ikke er noe
i våre samtaler som kunne ført til disse anklagene.
Han var en flott speiderleder.
Men da han ble eldre, og barna ble eldre og flyttet ut,
ble han litt rar.
Det største sjokket for Wichita var nok at han bare var en vanlig fyr.
Hadde en jobb, han gikk på jobb hver dag.
Han hadde en familie, en kone og to barn.
Og han er en seriemorder?
Alle ville ha et intervju med Paula, Kerri eller broren.
Alle ville det.
De sa: "Hvordan visste du det ikke? Hvordan visste de det ikke?"
Og jeg husker at jeg beskyttet dem,
det at de ikke visste.
Ingen av oss visste.
Han lurte ikke bare familien sin.
Han lurte en kirke.
Han lurte en hel by.
Han lurte bokstavelig talt alle.
JESUS ELSKER WICHITA
Den første helgen etter at faren min ble arrestert,
da hadde ikke mamma det bra i det hele tatt.
Hun var i sjokk. Jeg var i sjokk. Besteforeldrene mine var der.
Søskenbarna mine var der.
Tante dro og kjøpte Kentucky Fried Chicken
med alt tilbehøret.
Og vi bare satt og spiste.
Og for meg føltes det som en begravelse.
Vi satt bare der og spiste et måltid.
Og selv i det øyeblikket ler man litt,
eller man gråter samtidig.
Man deler historier.
Og mamma sa:
"Det føles som om faren deres er død, og at vi er samlet her
etter begravelsen."
Jeg sa: "Ja, jeg vet det."
Og den første kvelden gråt mamma og ba meg sove i sengen hennes.
Og jeg taklet det ikke. Det var for mye.
Jeg skalv fortsatt og var enda frakoblet.
Og jeg… Det var for mye. Jeg kunne ikke. Og jeg
måtte la mamma være alene.
Jeg bare… Det var for mye. Jeg klarte det bare ikke.
Forholdet til moren min eksisterer ikke akkurat nå.
Vi har ingen kontakt.
Vi hadde det bra i oppveksten
og bra etter arrestasjonen.
Men jeg gikk over streken.
Du snakker ikke om det. Du bare tar deg sammen og går på jobb.
Du sier det ikke til folk.
Kun jeg er offentlig av familien.
Jeg vet ikke. Det er faen så frustrerende,
for pappa lever enda. Han er jo faren min, ikke sant?
Mamma kan skille seg fra ham. Hun kan kutte ham ut. Hun har den makten.
Trekke seg unna, prøve å gå videre. Jeg og broren min kan ikke det.
Han er alltid faren min. Jeg ligner ham.
Så jeg har aldri tenkt på faren min som død.
Pastoren sa han trodde det ville hjelpe
om vi skrev til faren min og sa det vi trengte å si.
Så jeg begynte å skrive brev til faren min i mars 2005.
"Pappa, hallo. Jeg har det fysisk bra. Jeg er trygg og hjemme i Michigan.
Mediene sier at jeg anga deg.
Det stemmer ikke.
Jeg visste ikke noe, som alle andre, før FBI banket på døra mi.
Jeg prøvde å fortelle dem hvor flott du er,
for en god far du er,
hvordan de hadde rotet det til og tatt feil fyr.
Jeg prøvde, alle prøvde, men de hørte ikke etter.
Vi vet ikke hvem den andre mannen er,
men vi elsker ektemannen, faren og mannen vi kjenner veldig høyt.
Har noe skjedd med deg som gutt,
og vil du i så fall snakke om det?
Jeg beklager om noe skjedde med deg.
Vit at det ikke er din feil hvis det skjedde noe da du var liten.
En dag vil vi ha svar hvis du kan gi dem eller har dem selv."
Jeg prøvde å være forsiktig i brevet mitt, og ikke uttrykke sinne,
ikke vise mye følelser, la ham vite at jeg var glad i ham.
KJÆRE KERRI
Han svarte på brevet mitt 26. mars 2005.
"Kjære Kerri, god påske på etterskudd.
Tusen takk for brevet.
Jeg var overveldet av følelser og lykke.
Jeg begynte å tro at ingen i familien ville skrive til meg.
Brevet ditt var oppriktig,
og det kom fra en kjærlig og forståelsesfull datter.
Rettsmøtet er 19. april.
Vi snakket om å hevde utilregnelighet, men jeg vet ikke om
sykehuset eller fengselet vil bli det beste i det lange løp."
Han vaklet frem og tilbake,
og vi forsto ikke hva som foregikk.
Du vet hva de har på deg.
Du gjorde det. Bare mann deg opp.
Det var så frustrerende.
Vi ville ikke gå gjennom rettssaken.
Men i juni 2005 erklærte faren min seg skyldig,
og det var første gang vi hadde snakket om det direkte.
TINGHUS
Det er vanskelig å tro at dette er mannen som myndighetene sier
har terrorisert byen Wichita i Kansas siden 1974.
Men Rader er siktet for ti drap
i sakene som har blitt kjent som BTK.
I rettssalen fikk noen av BTKs ofre sine familier sitt første ordentlige blikk
på mannen politiet tror drepte deres kjære.
Reis dere.
Dennis Raders innledende høring var i juni 2005.
Han sa seg skyldig. Vi sa: "Bra, vi kan dra hjem."
Ikke i det hele tatt.
Dennis Rader gikk i detalj
om hvert enkelt drap.
Jeg vil at du skal si med dine egne ord hvorfor du mener du er skyldig.
Vi begynner med første punkt.
Jeg hadde aldri kvalt noen før,
så jeg visste ikke hvor mye press du måtte bruke,
eller hvor lenge.
Hun slåss, og hun mistet kontrollen.
Kvelningen virket ikke på henne, og jeg brukte en kniv på henne.
Jeg ga henne et glass vann og trøstet henne litt,
så bandt jeg henne fast, og så tok jeg en pose over hodet hennes og kvalte henne.
Det var sånn i 45 fæle minutter.
60 år gamle Rader beskrev rolig,
ja, klinisk, de ti drapene han sa han hadde begått.
Vi holdt oss unna retten. Vi ville ikke være der.
Vi taklet ikke media.
Vi ville la familiene få den tiden i retten.
Vi ville ikke forstyrre. Vi taklet det virkelig ikke.
Det var vanskelig å høre ham si seg skyldig,
og høre det med hans egne ord.
Hvis du har lest om seriemordere, går de gjennom ulike faser.
Det er en av fasene de går gjennom, trollingfasen.
Du ser etter et offer da.
Men når du har bestemt deg for en, blir du en stalker,
og det kan være flere, men du fokuserer på den personen.
Det er offeret.
Ok, er det riktig?
Alle disse hendelsene, disse ti punktene,
skjedde fordi du ville tilfredsstille en seksuell fantasi, stemmer det?
Ja.
Greit, du kan sette deg, Mr. Rader.
Det er Dennis Rader som beskriver ti brutale drap
som om det var en jobb.
Du har rett. Det var bare en jobb for ham,
og han gjorde bare sin daglige dont.
Medankeret mitt og jeg sa:
"Dette skjer ikke."
Tenk deg å være hans datter, sønn eller kone den dagen.
Mye av det som kom ut, koblet jeg helt ut.
Det var en katastrofe. Det var…
Jeg taklet det ikke. Jeg taklet det bare ikke.
Reis dere.
Det blir noen emosjonelle dager i en rettssal i Kansas.
Den formelle straffutmålingen starter nå for seriemorder Dennis Rader.
Saken opptar hele Wichita, en by med 350 000 innbyggere,
hvor mange aldri har kjent et liv uten BTK.
Statsadvokaten, Nola Foulston,
hadde alle planer under straffeutmålingen
om å ydmyke Dennis Rader i n-te grad.
Hva er det, sir?
Dette er en plastmaske.
Flere ransakelsesordrer ble utstedt rundt om i byen Wichita.
Dennis Rader sa: "Dere finner gullgruva på kontoret mitt,
i arkivskapet mitt."
Det var et ulåst arkivskap, så han følte seg veldig trygg
på å oppbevare disse tingene her.
Det var mye fotografering,
bilder han hadde tatt over en periode,
og mange tegninger.
Han hadde identifisert alt med datoer og alfabetisert.
Det var en kryssreferanse så han lett fant ting.
Han lagde et slags regneark
over prosjektene sine.
Dette er ting han tok bilder av.
Da jeg skrev til faren min, sa han at verre ting var på vei,
og jeg tenkte: "Hva er verre enn drap?"
Er det flere av disse?
Han hadde hundrevis eller tusenvis.
Statsadvokaten viste bilder av Dennis Rader
med nylonstrømpe over hodet sitt,
og hun ville vise verden for et sykt menneske dette var.
Plutselig fikk vi høre om faren min i bondage,
naken i kjelleren til mine besteforeldre og i ofres klær.
Det var bare et helvete som aldri tok slutt.
Statsadvokatene legger frem de grusomme detaljene.
Noen av ofrenes familier gjenopplever marerittet i retten,
og i dag får de familiene konfrontere Rader selv.
Trass i Raders innsats for å knuse familien min, overlevde vi,
sterkere og nærmere enn noen gang.
Vår kjærlighet til hverandre ble smidd i smerte og tap.
Sånn som jeg ser det, når alt kommer til alt,
mislyktes Dennis Rader i å drepe Otero-familien.
Selv om vi aldri har møttes, har du sett ansiktet mitt før.
Du drepte samme ansikt for over 30 år siden,
ansiktet til min mor, Julia Otero.
Smerten og lidelsen han har forårsaket familien vår
og tapet av en så vakker ung dame på 21,
han har fått leve livet sitt i 31 år nå,
han har hatt en familie og oppdratt barn.
Jeg kan ikke begynne å forklare.
Det finnes ikke ord for å få deg til å forstå hva å miste Nancy
har betydd for meg og familien min.
Jeg mistet en venn, en fortrolig.
Barna mine vil aldri få en tante,
og jeg får aldri en søster til.
Det er nesten 19 år siden broren min og jeg
fikk den viktigste kvinnen i våre liv tatt fra oss.
Det er ikke rettferdig at vi fikk så lite tid med henne.
Jeg vil bare be retten gi den høyeste straffen
loven tillater til dette monsteret.
Jeg har ikke…
…forberedt meg på dette,
men du vet,
jeg vil bare at han skal lide resten av sitt liv.
Og
jeg kan ikke…
Det var alt.
Jeg snakker for min avdøde mor, familien og forhåpentligvis de overlevende her,
vi vier denne dagen til minnene om de som ikke kan være her.
I dag vil vi alle i stillhet minnes en far,
en bror,
en kone,
en mor,
en søster,
en datter, en bestemor.
Mens du lider over realiteten
i at dine siste ofre ironisk nok din var egen familie,
vil vi omfavne den nye familien vår,
som vi alltid vil dele et felles bånd med
smidd av smerten av motgang og tap.
Ofrenes familier var utrolige.
Da dommeren ga Dennis Rader en sjanse til å snakke,
ville de ikke la Dennis Rader føle at han vant.
Mr. Rader, ønsker du å si noe på dine egne vegne
for å mildne straffen?
Og ofrenes familier gikk ut av rettssalen.
Dommer, Sedgwick County, ofre.
Jeg innser at forbrytelsene jeg har begått…
Skal jeg fortsette, eller…
Ok.
De lot ham snakke etter ofrenes uttalelser.
Han hadde en sjanse til å beklage
eller si noe meningsfylt, kanskje at han angret på alt.
Og i stedet reiste han seg og takket alle.
Han takket politiet, statsadvokaten, ofrenes familier og dommeren.
Det var det rareste.
Mr. Rader, kan du reise deg?
Basert på din tilståelse,
som skjedde den 27. juni 2005 foran denne retten,
dømmer jeg deg nok en gang skyldig.
Dommeren dømte ham til 175 år i fengsel,
og det er siste gang den mannen har vært utenfor murer.
Etter at faren min ble arrestert, hadde jeg ikke
snakket om dette på nesten ti år.
Når folk sa: "Fortell om livet ditt eller faren din",
eller bare i uformelle samtaler,
sa jeg at vi ikke hadde kontakt, eller kanskje at han satt inne.
Jeg fulgte Midtvesten-regelen. Ikke snakk om fæle ting.
Og den kvelden fant jeg ut om Stephen King…
Da den reporteren ringte meg fra Eagle,
var det første gang noen hadde gitt meg tillatelse til å få det ut.
Og så snart noen sa: "Det er greit, du kan snakke om det",
da slapp jeg alt ut, og da begynte jeg å leges.
I 2015 begynte jeg å lære å skrive.
Det tok fire år å skrive min første bok,
og den ble en nasjonal bestselger i 2019.
Du er en utrolig modig person som skrev denne, som snakket ut.
Jeg har vært gjennom helvete, og jeg er enda her. Så hold ut.
Håpet er rett rundt hjørnet. Aldri gi opp.
Når jeg sitter her,
er jeg omgitt av ting om faren min,
bilder av faren min, boken min om faren min.
Mye av den jeg er nå,
identiteten min, henger dessverre sammen med faren min.
Jeg har hatt problemer på Facebook, og folk har sendt meg e-poster
og meldinger på Instagram og SMS,
de stalker meg og truer med å drepe meg
og sier de ønsker at pappa hadde etterlatt seg et ellevte offer, meg.
Traumeterapeuten min sa nylig:
"Hva ville skje om du bare forlot alt dette?"
Og jeg sa det ville bli fredelig.
Men min virkelighet er at karrieren min er knyttet til alt dette.
SHERIFFENS KONTOR
Hvis du ser på dette og det,
dette gjelder et uoppklart drap.
Derfor ville jeg besøke ham.
"26 år gammel mor som forsvant på lørdag
da hun skulle tørke klær kan være offer for kriminalitet.
Denise Rathburn, 25,
forlot hjemmet sitt mellom 15:00. og 20:30 lørdag,
hun dyttet en barnevogn full av vått tøy. Hun kom ikke hjem."
Hva føler du om dette området?
Vi pleide å sykle der borte.
Vi syklet der, så vi kan dra dit og se.
Vi hadde et møte. Jeg sjekket pappas arkiv.
Han hadde notatbøker, og han gjenskapte notater
og prosjektene sine, som var forfølgelse og noen ganger drap
og innbrudd. Han har minst 70 eller 80 av dem.
Og de bare lot meg gå.
De greiene hadde vært bevis som har eksistert siden 2005,
men ingen hadde sluppet meg inn.
Spesifikke steder der vi kan kjøre og se fysisk.
Jeg leste gjennom pappas notater, og der var et notat,
81 for 1981.
Jeg var to eller tre år.
Med store bokstaver: "Kerri, skråstrek BD", bondage, "skråstrek lek".
Jeg så det og tenkte: "Hva i helvete?"
Og så er det enda en rett etter det
der det står "barn, skråstrek, bad, skråstrek, S",
og S betyr sex for pappa.
Jeg tenkte: "Har pappa misbrukt meg i badekaret da jeg var tre?"
Hvorfor var navnet mitt nevnt i forbindelse med bondage-lek?
Jeg var helt ute å kjøre da. Veldig forvirret.
Kanskje pappa hadde øvd på rommet mitt.
Øvde han på meg?
Jeg hadde nattskrekk og problemer på soverommet i oppveksten.
En del av nattskrekken,
sengevætingen, mørkeredselen, livredd i senga mi,
hadde noe å gjøre med en slem mann i huset.
Men det var som et innbrudd.
Det var det han gjorde mot ofre.
Jeg visste ikke hvor det kom fra.
Jeg tror underbevisstheten min har prøvd å få det ut fra jeg var liten.
"Hei, det er en slem mann i huset mitt."
Å se navnet mitt i hans egen håndskrift i prosjektnotatene, det er bare mye.
Den eneste som snakker til meg,
eller de eneste, er Osage County.
Så jeg blir jo dratt inn i deres historier.
Vi prøver å finne ut: "Gjorde han noe mer?"
Jeg vet ikke om han gjorde mer.
Absolutt alle vil ha en bit av meg.
"Kan vi skrive til faren din? Kan du få oss inn til faren din?"
Det er få jeg kan stole på nå som vil bli kjent med meg,
for alt dreier seg bare om pappa.
Jeg blir plaget på Twitter, de sier: "Du er ikke noe uten faren din.
Du har ikke noe liv eller karriere."
Så jeg er opprørt i dag.
Frustrert, sint og trist,
og jeg vil gi opp
og bare rømme.
Jeg hadde det ikke bra, og terapeuten min sa:
"Vet du hva, politiet undersøker ting, og de stiller spørsmål, og det er greit.
Det er jobben deres. Det er lov."
Det hjelper meg når noen sier det er greit.
De ba meg om å besøke faren min i fengsel for å finne ut
om han begikk flere forbrytelser. Er det flere drap? Hvis han drepte flere,
så må vi til bunns i sannheten,
og det må skje før faren min går bort.
De så at jeg var nervøs.
Jeg hadde ikke sett ham på 18,5 år,
men de får ikke besøke ham uten meg.
Så nei, jeg var ikke ferdig med pappa.
Jeg hadde jobbet i dagevis med ting å snakke om.
Politiet var med meg.
De sa: "Ikke nevn overgrepene.
Da vil han ikke snakke."
Da vi kom til fengselet, må man forbi dette indre vakttårnet,
og du går gjennom en serie låste dører.
Og jeg gikk inn med to etterforskere, en mann og en kvinne.
Han var skjør.
Han satt i rullestol.
Og han gråt, så glad var han for å se meg.
Han var overlykkelig over å få se barnet sitt.
Han var bare rundt en meter overfor meg ved et bord.
Og jeg var der i to, tre timer
og stilte ham spørsmål om alt som skjedde.
Jeg sa: "Det er mange savnede kvinner. Sakene ser ut som det kunne vært deg.
De stemmer med din atferd eller med tidspunkt."
Han sa: "Hva snakker du om?" Og han sa: "Kan vi ikke bare mimre?
Kan vi ikke bare ha far-datter-tid? Kan vi ikke ha minner?"
Jeg sa: "Det er ikke derfor jeg er her."
Han unngikk ting og sa han glemte, men så hadde han god hukommelse.
Han bare nektet.
Han var helt uskyldig,
en helgen, bortsett fra det andre han gjorde.
Han sa: "Å, du vet, det var bare de ti.”
Og han snudde så brått.
Han var sint for etterforskningen.
Han var sint på media. Han trodde alt ville avsluttes.
Han var bare sint.
Jeg burde ikke ha gjort dette. Jeg spurte faren min
om notatene i dagboken hans.
Jeg sa: "Pappa, hva betyr 'Kerri, bondage, lek'?"
Han sa: "Det var bare en fantasi. Jeg rørte aldri familien."
Han sa: "Nå finner du på ting om meg for å bli berømt."
PTSD-en min bare…
Alt lukket seg. Jeg kunne ikke se eller tenke.
Det var: "Jeg gir meg. Jeg gidder ikke." Og 45 år med sinne bare eksploderte
mot faren min.
Jeg gikk helt av hengslene.
Og jeg angrep ham om alt, om Mrs. Hedge,
furunålene, om at jeg var seks
da han satte meg bak i Oldsmobilen han senere la liket til Mrs. Davis i.
Jeg angrep ham med alt jeg hadde holdt inne.
Jeg var en stor klump med traumer, og jeg kjørte dem i ham.
Det var som om jeg var hjemme, og den mannen kom hjem,
han gikk inn, og jeg visste ikke hvem som kom.
Kom pappa hjem? Kom den sinte mannen hjem?
Jeg var opprørt, og han sa: "Alt det var din egen feil."
Og han drev med gaslighting og manipulasjon,
han løy til meg, halvannen meter unna meg.
Det var som om jeg ikke snakket med pappa. Jeg snakket med et monster.
Så når alle sa at han var en psykopat
og en narsissist de ikke ville være rundt,
hadde jeg enda klart å se menneskelighet, og så klarte jeg ikke det mer.
Jeg vil aldri være i nærheten av den personen igjen.
Det er ikke pappa. Vet ikke hvem det er.
Jeg vil sørge over de minnene og den jenta og den familien.
Jeg mistet alt sammen.
Men jeg ville ikke gi ham noe av meg lenger,
og jeg ville ikke ha noe av det i livet mitt.
Jeg begynte å bygge rom mellom meg og denne
uhyrligheten her borte i faren min.
Jeg bestemte meg for å fjerne meg fra ondskap.
Hvor mange år er det siden?
-Hva er det? Siden videregående. -Tju…
-1996? -Kan ikke regne.
Ikke jeg heller.
Jeg vet det. Det har gått 25…
Tjuesju.
Nei!
Tjuesyv siden videregående, og 26 siden førsteåret.
Ja, det er ille. Skikkelig ille.
Om du legger det til alderen du var da, tenker man "nei".
Du kom ikke på gjenforeningen.
Jeg skal ikke på noen gjenforening. Tuller du?
De ville sagt: "Hvordan var det å vokse opp med ham? Dere ligner."
-Dere kjenner moren min. Jeg ligner henne. -Det ville jeg sagt.
Ingen vet hvordan hun ser ut. "Jeg ser ut som moren min."
Alle som kjente meg
før pappa ble tatt, kjente meg som Kerri, og familien min sånn.
Og de respekterer det.
Andrea, jeg har kjent henne siden barnehagen.
Rita har jeg kjent siden ungdomsskolen.
Og de ser meg fortsatt som den jeg er.
Jeg snakket med mannen min her om dagen, og jeg sa:
"Det jeg ønsker for Kerri,
er at hun finner fred
og kan leve livet uten denne svarte skyen."
-Du fortjener det. -Ja.
-Det gjør du absolutt. -Jeg vet det.
Jeg har lært å sette grenser og å snakke høyt.
Jeg har blitt en offentlig person som forsvarer ofre for forbrytelser
og traumer, og for overlevende,
jeg låner stemmen min til ikke bare de som har opplevd det samme som meg,
men familier som min og
andre ofre.
Jeg skal bruke stemmen min og si ifra,
og snakke for andre familier når det trengs.
Alle overskriftene de siste ti årene har sagt
"BTKs datter".
Én gjorde det rett: "Kerri Rawson, Dennis Rader, BTK, sin datter."
Jeg vil identifiseres som Kerri Rawson.
På et høyere nivå, er det vel slik jeg identifiseres,
men jeg er så mye mer enn det.
Flink jente. Så flink jente.
Jeg er mor, så jeg tilbringer tid med barna, vi drar til stranden.
Jeg liker å lese og se på TV, som alle andre,
og bare slappe av, jeg er bare en normal person.
De fleste dager tenker jeg ikke på hvem faren min er.
Jeg tenker ikke på ham.
Kom, la oss drikke noe. Flink jente.
Jeg er bare meg.
FORELØPIG ER IKKE DENNIS RADER ANKLAGET FOR FLERE DRAP.
FILMSKAPERNE KONTAKTET FAMILIENE TIL RADERS OFRE
OG OVERLEVENDE ETTER HANS ANGREP.
DE VALGTE Å IKKE DELTA I DENNE FILMEN.
HVIS DU ELLER NOEN DU KJENNER BLIR UTSATT FOR OVERGREP,
FINNES INFORMASJON OG RESSURSER PÅ WWW.WANNATALKABOUTIT.COM
Tekst: Susanne Katrine Høyersten