Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Februarie 2005. Nu voi uita niciodată ziua.
Aveam 26 de ani și mă săturasem de zăpada și de înghețul din Michigan.
Eram suplinitoare.
Nu-mi plăcea să conduc pe ninsoare și am rămas acasă.
Pe la prânz m-am trezit.
M-am uitat afară prin jaluzele.
În fața casei staționa o mașină ciudată.
Nu mai pleca.
Brusc, am auzit o bătaie în ușă.
Tata îmi inculcase frica de străini.
„Legitimează-i.”
Am crăpat ușa și am pus piciorul în prag,
ca să-l împiedic să intre.
Voia să-mi pună întrebări.
„Ce se întâmplă?”
„Ai auzit de BTK?”
STRANGULATORUL BTK
Un individ care simte dorința incontrolabilă de a ucide.
Oamenii sunt șocați de arestarea presupusului criminal zis BTK.
BTK, acronimul în engleză al cuvintelor „legare, tortură, omor”.
Apoi zice: „Tatăl tău e BTK.”
- Dennis Rader. - Dennis Rader.
Dennis L. Rader.
Rader, de 59 de ani, e însurat și are doi copii.
Era luteran practicant, lider de cercetași
și ofițer de conformitate în comunitatea suburbană Park City,
Un familist aparent obișnuit, acuzat de uciderea
a cel puțin zece persoane în ultimele trei decenii.
Potrivit Poliției din Wichita, Kansas, Rader a trăit și ucis ani de zile
printre prieteni și vecini.
Făcea toate lucrurile pe care le făcea orice tată.
Un sadic sexual.
Excitarea stătea în omor.
Vă închipuiți cum e să afli că tatăl tău
e unul dintre cei mai răi oameni de pe pământ?
Nu știu cine e tata, ce ascundea.
Se ascundea în spatele familiei?
S-a folosit de noi tot timpul?
Îmi e greu să știu cine sunt dacă toată viața mea a fost o minciună.
TATĂL MEU, STRANGULATORUL
Acum un an aș fi jurat că tata omorâse doar zece persoane.
FBI-ul, anchetatorii, mi-au spus tot timpul
că au fost doar zece victime.
STRANGULATORUL REEXAMINAT
Posibilă revelație în dosarul strangulatorului BTK.
Autoritățile au anunțat azi-dimineață că notoriul ucigaș BTK,
care a terorizat locuitorii din Kansas în anii '70,
ar putea avea legătură cu alte două crime comise în alte state.
„Ce se întâmplă?”
Curând după aceea, m-a sunat poliția.
Probabil că eu îl cunosc cel mai bine.
Anchetatorii au informații și probe,
dar eu îi înțeleg codurile și îl pot descifra.
Dacă tata a comis mai multe crime, e important de știut.
Asta ar oferi răspunsuri familiilor care au așteptat zeci de ani.
Familiile merită răspunsuri, iar adevărul e adevărul.
Contraargumentul este că și viața mea are valoare.
În ce grad mă sacrific?
În ce grad mă expun la traume din dorința de a ajuta?
Tata a fost arestat în 2005. Aveam 26 de ani.
Toți voiau să ne ia interviu: Oprah, Larry King, Diane Sawyer…
Familia mea a spus nu.
Am refuzat tot.
Bifam toate căsuțele.
Găteam, creșteam copii, eram casnică, ofeream sprijin enoriașelor…
Ai fi zis că mă descurc grozav.
De fapt, muream pe dinăuntru. Ceilalți nu știau că mă feream.
Aproape zece ani după arestarea lui, m-am descompus lăuntric.
Nu puteam vorbi, nu credeam că am voie să vorbesc.
În Vestul Mijlociu nu îți speli rufele în public.
Ții totul în tine și te comporți cuviincios.
Așa am fost educată.
În septembrie 2014, mă duceam la culcare.
Darian, soțul meu de atunci, mi-a zis:
„Stephen King a apărut la televizor de dimineață.
A vorbit despre ai tăi.
A scris o nuvelă și a făcut un film intitulat The Good Marriage.”
Vorbiți-ne despre Dennis Rader,
individul real care v-a servit de model.
El a fost prototipul personajului meu.
A omorât zece oameni, inclusiv doi copii.
A avut o căsnicie lungă și doi copii proprii.
Soția lui a spus, după ce el a fost prins,
că nu știuse.
Ba mă așezam în pat, supărată și plânsă, ba mă sculam.
Mă învârteam prin cameră, foarte tulburată.
Eram supărată pe soțul meu, eram supărată pe Stephen King…
Îmi doream să nu se fi întâmplat nimic.
Tăcusem atâta timp.
Multe lucruri se voiau spuse.
KING EXPLOATEAZĂ VICTIMELE
În primul interviu pe care l-am dat, am turuit 40 de minute
despre cine eram, cine era tata,
despre mama, despre căsnicia mea, despre cum fuseseră ultimii zece ani.
Am fost știrea serii
și știre internațională a doua zi.
Kerri, mulțumim pentru participare.
Și eu vă mulțumesc.
Când am primit vestea, era să cad jos. Dispăruse tot ce îmi era drag.
Mă ucidea că țineam în mine, că nu vorbeam.
Nu credeam că e mare chestie. Nu-mi puneam frâu la limbă.
Supărasem multă lume lăsând vorbele să se reverse din mine.
Mă enervase faptul
că se inspirase din cazul părinților mei.
Îl voi iubi mereu pe tata. Adică, e tata.
Dar nu examinasem ce făcuse tata ca BTK, nu-i cercetasem crimele.
Făceam psihoterapie și eram bulversată.
Se ascundea în spatele familiei?
Chiar ne iubea pe mama și pe noi? Sau se folosise de noi tot timpul?
M-am apucat să scormonesc prin viața mea și a tatei,
ca să pot vorbi despre asta.
Era o mare harababură.
În 1974, tata a nimicit patru membri dintr-o familie de șapte.
Cu câteva luni înainte, fusese dat afară de la Cessna.
Îi plăcea mult serviciul acela.
Când a fost concediat, în toamna lui 1973, a căzut în depresie.
Avea toane, se plictisea…
Mi-a zis că „omul fără treabă face lucrarea dracului”.
A început să se gândească la răutăți și să le pună în practică.
În 1974, eram șef de birou în cadrul Poliției din Wichita.
Comisarul-șef s-a pensionat.
Postul a fost scos la concurs pe plan național.
Mi-am zis: „Ce-ar fi să mă prezint și eu?
N-o să fiu selectat, dar mă prezint.”
UN CĂPITAN DIN WICHITA LA ȘEFIA POLIȚIEI
Se prezentaseră cam 110 candidați.
Am primit postul.
Wichita era un oraș foarte calm, din Vestul Mijlociu.
Oamenii își vedeau de treaba lor.
În Wichita, pe vremea aia, lăsai ușa descuiată la casă, la mașină…
Era un loc foarte pașnic și plăcut în care să trăiești.
POLIȚIA DIN WICHITA
Când am preluat șefia, m-am ocupat
de anchetarea unor fapte grave din trecut.
Sigur, inițial, nu mi-a trecut prin cap că putea exista un ucigaș în serie.
Joseph Otero, soția sa, Julie, fiica Josephine și fiul Joseph II
au fost descoperiți morți în locuința lor din Wichita.
În 1974, eram fotoreporter la postul de televiziune KAKE.
Am fost trimis la o adresă.
Știam că se comisese un omor, dar nu știam câte victime erau, nu aveam detalii.
Am observat că nu vorbea nimeni.
Investigatorii tăceau mâlc.
Băiatul cel mare, Charlie, întors de la școală, a intrat în casă
și a dat cu ochii de imaginea înfiorătoare a fratelui, surorii și părinților uciși.
A fost zguduit.
A încercat să-i dezlege, apoi a dat fuga la vecini după ajutor.
A rămas traumatizat. Oricine ar fi rămas.
E un caz foarte bizar pentru această zonă a țării.
E cel mai grav din câte am întâlnit în 30 de ani la serviciul Omoruri.
Vom cerceta până în pânzele albe.
Era o crimă cumplită, îngrozitoare.
Cum putea cineva să omoare un copil? Aici nu se întâmpla așa ceva.
MOBILUL CRIMEI NEDUMEREȘTE
Conducătorii anchetei m-au pus la curent cu dosarul Otero.
Direcția investigației, din cauza naturii crimei,
mergea pe ideea de răzbunare
sau a legăturii cu drogurile.
Totodată, ceilalți anchetatori examinau aspectul sexual al crimei.
Rețineți că nu se ocupau de dosar doar unul-doi oameni.
Erau mai mulți care urmau piste diferite în încercarea de a soluționa cazul.
E deprimant să văd paragina din Wichita.
Orașul a fost mereu părăginit pe alocuri, dar e deprimant la culme.
Nu-mi place să merg la Wichita. Simt stres post-traumatic intens.
Câte un stimul mă izbește și mă afund în lumea traumei.
Uitasem complet că mergeam cu bicicleta
și umblam cu tata de-a lungul șanțului.
Tata mi-a arătat drumurile lăturalnice și cum să evit autostrada.
Era mai răbdător, mai calm și mai înțelegător decât mama.
Mama se criza.
El era o companie plăcută.
Te lăsa să faci ce vrei, să faci șotii, să te murdărești. Nu se supăra.
Aici e biserica luterană, la intersecția străzilor 53 și Hillside.
Mama și tata s-au întâlnit la biserică în august 1970.
A fost dragoste la prima vedere pentru amândoi.
S-au căsătorit după nouă luni.
Cred că cele mai vechi amintiri le am de la doi-trei ani.
Aveam o casă cu trei dormitoare și o grădină mare.
Tata ne-a construit ditamai casa în copac, pe piloni.
Făceam tabără în casa din copac.
Ajutam prin curte. M-a învățat grădinărie, să plantez flori.
Sâmbăta mergeam la magazin să luăm ce ne trebuia pentru casa din copac.
Tata nu m-a tratat niciodată ca pe o fată.
Mă trata ca pe o ștrengăriță și mă lăsa să fac ce făcea el.
De la primii pași m-am ținut pe lângă el.
Eu și Kerri suntem de-o seamă. Am făcut școala împreună.
Stăteam în același cartier.
Sărbătoream împreună de Halloween, jucam fotbal împreună, făceam de toate.
Comunitatea era foarte mică, orașul mic. Te știai cu toată lumea.
Familia Rader din copilăria mea era ca toate familiile.
El făcea ce făceau toți tații.
Îi spuneam „hingherul din Park City”.
Încercăm să-i prindem. Câinii sunt teritoriali și agresivi.
Încercăm să-i adunăm și să-i băgăm în țarc.
Colaborăm cu cei care ne-au semnalat uciderea oilor.
Nu era doar hingher.
Îți dădea somație dacă aveai bălării înalte și tot așa.
Dacă vreunul primea somație în Park City, ziceam mereu în glumă
că Dennis și-a scos iar rigla.
Dinafară, tata părea un bărbat amabil, politicos.
Dar avea momentele lui.
Ceva îl deranja și îi sărea brusc muștarul.
Putea fi periculos.
În copilărie, știam să nu-mi scot pantofii,
ca să nu țipe la mine.
Știam să nu stau pe scaunul lui în bucătărie.
Știam că el se servește primul.
Știam să-l las pe el să aleagă ce facem, la ce film ne uităm, unde mergem…
Mult control, nu?
Acum îmi dau seama cine era tata, ce ascundea…
OCTOMBRIE 1974
The Wichita Eagle era un cotidian.
Aveam cam 125 de oameni în redacție.
Asta includea fotoreporteri,
reporteri pe sport, pe economie, etc.
Pe toată lumea.
Era palpitant.
POLIȚIA CAUTĂ UN SUSPECT…
S-a vorbit mult de cazul Otero.
Uciderea a patru oameni, printre care copii, era ceva nou.
PUȚINE INDICII
Trebuie să subliniez că multe lucruri s-au știut abia mai târziu.
Polițiștii spuneau că a fost feroce,
că ucigașul a făcut așa, că pe unul l-a legat…
Dar multe nu se cunoșteau.
Știam că era cumplit, dar nu cât de cumplit.
A trebuit să păstrăm tăcerea asupra anumitor aspecte din dosar.
Nu voiam ca opinia publică să cunoască unele amănunte.
Apoi, în octombrie 1974,
au fost arestați frații Sebring.
Aceștia erau pedofili.
Odată arestați, s-au recunoscut vinovați de uciderea membrilor familiei Otero.
Era un fapt important.
A atras multă atenție din partea presei. Atunci am primit scrisoarea.
CAZUL OTERO
Redacția a primit o scrisoare.
Cineva a ieșit în față, spunând: „Nu cei trei arestați au comis faptele.
Știu asta, pentru că eu le-am comis.”
Amănuntele descrise indicau limpede
că autorul scrisorii săvârșise crima.
La vremea aceea, își căuta identitatea.
BAFTĂ LA VÂNĂTOARE!
Citez din scrisoare:
„Vă scriu de dragul contribuabilului și al timpului vostru.
Pârliții ăia trei din arest habar n-au de nimic. Am acționat singur.”
AM ACȚIONAT SINGUR.
Apoi vorbește despre fiecare persoană ucisă.
„Legare: Mâini legate cu sfoară pentru jaluzele.”
„Picioare, genunchi și mijloc, cu sfoară de întins rufe.”
Toate de aceeași lungime.”
„Moarte: Strangulare.”
Cred că pe polițiști i-au trecut fiorii. Aveau poze de la locul faptei.
El descria totul cu acuratețe maximă.
A adăugat un post-scriptum.
„P.S.: Infractorii sexuali nu își schimbă modul de operare.
Prin natura lor, nu pot. Nici eu nu mi-l voi schimba.
Cuvintele-cheie pentru mine vor fi:
leagă, torturează, ucide.
B.T.K. Îmi veți recunoaște opera.
Semnele vor fi pe următoarea victimă.”
Nu uitați că nu avem de-a face cu un criminal „normal”.
Avem de-a face cu un individ pervers, bolnav.
Cu toată probabilitatea, presupunând că nu a murit,
va ucide din nou.
Analiștii comportamentali de la FBI ne furnizau informații.
Ne spuneau:
„Dacă nu omoară aici, omoară în altă parte.”
Am emis o alertă către celelalte departamente
și am trimis inspectori în mai multe locuri,
în încercarea de a stabili dacă ucigașul acționa și în alte zone.
Nu s-a legat nimic.
Am tras concluzia
că nu reușeam să-l găsim pentru că era de-al nostru.
Trebuia să ne concentrăm pe identificarea unui localnic.
OCTOMBRIE 1974
MARTIE 1977
Shirley Vian își creștea singură cei trei copii.
Era bolnavă și rămăsese acasă. Nu se simțea bine.
Își trimisese la magazin băiețelul de șase ani.
La întoarcere, a fost oprit de un bărbat cu o servietă diplomat.
A avut loc o discuție între ei.
În urma acelei discuții, orice și-or fi spus,
bărbatul a fost primit în casă.
Agresorul i-a încuiat în baie pe cei trei copii.
Aceștia au înțeles că bărbatul îi face ceva groaznic mamei lor.
Astfel că s-au strecurat afară pe geamul de la baie
și au țipat după ajutor.
După ce agresorul a fugit din casă,
copiii au intrat și și-au găsit mama moartă pe pat.
Când s-a ivit cazul, anchetatorii mi-au comunicat,
că, văzând locul faptei,
ei sunt de părere că există o legătură cu cazul Otero,
bazându-se pe aspectul câmpului infracțional.
Shirley Vian, de 26 de ani, a fost găsită cu o pungă de plastic pe cap
și cu o sfoară în jurul gâtului.
Copiii, care fuseseră încuiați în baie, au declarat
că agresorul era un bărbat brunet de aproape 40 de ani.
La momentul acela s-a hotărât să nu se coreleze direct cazurile
cât nu exista această certitudine.
MARTIE 1977
DECEMBRIE 1977
Veți găsi o crimă în… South Pershing.
Nancy Fox.
…South Pershing.
Corect.
FEMEIE UCISĂ ÎN WICHITA
Nancy Jo Fox, de 25 de ani, a fost găsită moartă în propria locuință.
Fusese legată și strangulată.
Un bărbat a raportat crima de la un telefon public.
Poliția presupune că apelantul era ucigașul.
Dacă recunoașteți vocea, sunați la 268-4156.
În cazul lui Nancy Fox, cablul telefonic fusese tăiat,
la fel ca în cazul Otero.
Pe baza dovezilor acumulate, în acel moment ne-a fost clar
că uciderea familiei Otero, a lui Shirley Vian și a lui Nancy Fox
erau lucrarea unui singur individ.
Astfel a început căutarea
unui ucigaș în serie.
FEBRUARIE 1978
Pe 10 februarie 1978, m-a sunat Larry Hatteberg.
Mă ruga să mă duc să văd o scrisoare primită pe adresa televiziunii KAKE.
Recepționera care sorta corespondența
a găsit o scrisoare de la BTK.
A venit cu ea în redacție și mi-a dat-o.
Am deschis-o, am citit-o și mi-am zis: „Aoleu! Poftim!”
L-am contactat pe șeful poliției.
I-am spus: „Am primit o scrisoare. Asta este.
În schimb, am vrea să vă avem diseară la știri.”
Credeam că va refuza.
L-a chemat pe conducătorul anchetei.
Au vorbit cam 20 de minute.
La sfârșit, a ieșit și a zis:
„Bine, vin diseară la știri.”
Este cu noi șeful poliției, Richard LaMunyon.
Am câteva întrebări. Cum puteți fi sigur că scrisoarea de la BTK este autentică?
Nu există îndoială că singura persoană
care ar deține genul de informații incluse în scrisoare
este însuși criminalul.
BTK întreabă la începutul scrisorii:
„Câți să mai omor până să capăt o mențiune în ziar și atenție națională?”
BTK susține că a strangulat șapte femei.
A oferit o listă cu victimele, începând cu a cincea,
la care a scris: „Ghiciți voi mobilul și victima.”
Era prima dată când cineva din afara poliției
devenea conștient că există o legătură
între cazurile Otero, Vian, Fox
și o a șaptea crimă, încă neidentificată.
Aveam obligația față de comunitate să aflăm cine era noua victimă.
Făcându-l să continue comunicarea cu noi,
speram să strângem suficiente probe,
încât să obținem niște răspunsuri și să îi aflăm identitatea.
Cred că Richard LaMunyon a fost cel mai bun șef de poliție
pe care l-a avut Wichita.
LaMunyon era dintre acei șefi de poliție
care, când pornea pe urmele unui criminal, nu se mai oprea.
Era ca un dulău cu informația în colți.
Nu se lăsa abătut de la misiune.
Șeful poliției, Richard LaMunyon, s-a întâlnit azi cu anchetatorii.
Poliția a primit multe ponturi, dar niciunul care să propulseze ancheta.
LaMunyon se va întâlni cu o echipă de specialiști
pentru a analiza toate probele existente.
În scrisoare, BTK scrie că a ucis șapte persoane,
dar nu a numit una dintre victime.
Au fost multe omoruri neelucidate de-a lungul anilor.
Poliția nu e sigură cine este a șaptea victimă.
Mai multe surse cred însă că e vorba de Kathryn Bright.
În aprilie 1974,
un bărbat pe nume Kevin Bright
a fost împușcat în cap și a fugit afară,
strigând că e un bărbat în casă
care l-a împușcat, și că sora lui, Kathryn, era înăuntru.
Și că bărbatul intrase la furat.
Kevin, fratele lui Kathryn Bright, a fost parțial martor la crimă.
A relatat poliției ce se întâmplase, până la un anumit punct.
Am găsit-o pe Kathryn Bright înjunghiată în propria locuință.
Kathryn era studentă la Universitatea de Stat din Wichita.
De obicei, venea singură acasă. De data asta venise cu fratele ei, Kevin.
Era mijlocul zilei.
Agresorul era în casă, la pândă.
Potrivit spuselor lui Kevin,
după ce au intrat în casă,
persoana dinăuntru l-a amenințat pe Kevin cu pistolul
și i-a poruncit să își lege sora, pe Kathryn.
Kevin s-a executat, după care a fost dus în altă cameră.
Agresorul a încercat să-l stranguleze cu un fir de nailon. S-au luptat.
Kevin a fost împușcat.
S-a prăbușit și a făcut pe mortul.
„M-AM ZBĂTUT. M-A ÎMPUȘCAT.”
Kevin a fost dus la spital cu leziuni la cap.
Am lucrat cu el spre a-l identifica pe agresor.
Descrierea lui a fost destul de generică.
Un bărbat alb, poate în jur de 30 de ani,
constituție normală, 80 kg.
Pe scurt, nu ne-a ajutat.
ÎNJUNGHIATĂ MORTAL ÎMPUȘCAT DE INTRUS
Nu uitați că abia când BTK a spus: „Da, eu am făcut lucrurile astea”,
s-a încincit cererea de a se lua măsuri.
Și sentimentul că e încă aici,
că încă lucrează și că, din câte știm, locuiește alături…
Cum s-a și dovedit.
Mamă, ce părăginită e strada asta!
Prietena mea cea mai bună stătea acolo.
Eu făceam pe dădaca acolo. Dădaca mea locuia peste drum. Aici e.
Aici am crescut.
Casa a fost demolată, ca să nu fie distrusă de oameni
și vândută pe eBay bucată cu bucată.
S-au întâmplat multe după ce am vorbit cu presa.
Wichita a devenit teritoriu inamic.
Abia în 2015 m-am întors la terenul meu.
Nu mai fusesem acolo de zece ani.
Vă pot relata un milion de amintiri, ce am făcut în copacul ăsta sau în ăla.
Aici făceam grădinărie cu tata.
Avea tot soiul de legume. Aici erau plantate flori.
Până aici era numai grădină.
Pe aici urca o potecă.
Se trecea pe aici.
Tata a plantat struguri aici. O tâmpenie.
Erau oribil de acri.
Cred că încă se mai zăresc niște vițe.
Strugurii au fost o idee creață de-a lui.
Face poze?
- Îmi spune cineva dacă face poze? - Nu face.
Îmi e greu să mă aflu acolo, pentru că sunt purtată în trecut.
Deși în grădină totul era bine, alături era casa unde nu era mereu bine,
unde era tata.
Și azi pot să vorbesc despre asta, cu amănunte despre ce a făcut tata.
Tata a făcut ce știm.
Dar încă nu îmi vine să cred pe de-a-ntregul.
„Tata e BTK. Stai, ce?”
Încă nu pricep total.
Lumea se leagă de asta: „O clipă!
De ce acum spune că e o victimă, de ce plânge, de ce e supărată,
iar în clipa următoare povestește ce frumoasă e viața?”
Iar eu răspund că așa a fost viața mea.
A fost în mare parte bună,
cu străfulgerări de rău.
Nu înțelegeam atunci
că, sub străfulgerările acelea, era un aisberg de rău.
Se vede că locul e părăsit. Asta s-a întâmplat și cu familia mea.
Gardul e ruginit și rupt.
Nici nu știu ce rost are.
E dărăpănat și scârbos.
Familia noastră a făcut implozie. A durat mult.
Dar trauma pricinuită de tata ne-a scindat.
Așa am ajuns.
Nu aveți niciun respect pentru intimitatea altora.
Nu mai locuiește aici.
Nu e nevoie să facă asta zilnic.
Înțelegeți?
Kerri Rawson s-a pricopsit cu situația asta.
Oriunde merge, când lumea își dă seama că BTK e tatăl ei,
ea devine fiica lui BTK.
Cum scapi de așa ceva?
Am tăinuit tot ce e legat de tata, de viața mea, de abuz, de traumă,
pentru că unii oameni
te tratează groaznic pentru faptul că ești copilul unui ucigaș în serie.
„Ce ascundeai? Ce nu știai?
De ce nu l-ai dat în vileag?”
Așteptam să vină cineva și să-mi dea șansa să ajut sau să vorbesc.
Comitatul Osange mă consultă în cadrul anchetei.
Nu a fost alegerea mea.
Asta mi s-a dat. Asta e viața mea. Trebuie să decizi în situația dată.
Ești pregătită pentru chestia asta?
Mereu, niciodată.
Ca să găsim răspunsuri, cred că va fi de folos
să te readucem în zonă, ca să vedem ce îți amintești.
Asta ne ajută să ne dăm seama unde e posibil să se fi aflat tatăl tău
și unde nu ai cunoștință să fi avut vreo activitate.
În sfera publică, din 1974 până în 1979,
au apărut în Wichita mesaje de la BTK
adresate ziarului, poliției, posturilor TV.
Scrisori ciudate, poezii…
Cineva pretindea că a ucis șapte persoane.
Asta se întâmpla înainte să mă nasc și când eram foarte mică.
Ultima scrisoare a fost trimisă în '79.
Am aflat mai târziu că era seara când împlineam un an.
Tata mi-a serbat ziua,
apoi a ieșit într-o jachetă de vară și a trimis un mesaj.
A fost ultimul mesaj de la BTK pentru o bună bucată de vreme.
PLĂCEREA ÎNCURCĂTURILOR
Mai târziu a zis că faptul de a avea copii i-a încetinit crimele.
A zis că era ocupat cu creșterea copiilor. Cred că mă fugărea pe mine.
Am aici poze din mai mulți ani.
Cu tata mi-a plăcut foarte mult când am fost la Marele Canion.
Am mers în '86 până la margine.
În '95 am petrecut o săptămână pe margine.
Ningea și era frig.
Am dormit în cort lângă tata, fiindcă era frig.
M-am bucurat de căldura lui.
Am avut vacanțe minunate cu familia.
Mergeam într-o tonă de drumeții. Mergeam la pescuit și cu cortul în Kansas.
Am făcut o excursie în Colorado, în jurul orașului Durango, la rezervor.
Făceam drumeții de o zi, dădeam la păstrăv.
Ne-am plimbat prin Yellowstone, în masivul Teton și tot așa.
Când te uiți la poze, vezi o familie normală, nu?
PARCUL NAȚIONAL TETONUL MARE
Tata a trecut neobservat.
Nu l-au găsit vreme de 31 de ani, pentru că era chiar sub nasul lor.
Nu căutau un om ca tata,
un om obișnuit, cu familie.
Membrii familiei Otero au fost uciși în 1974.
A urmat o altă crimă, încă una și alte câteva.
Se acumulau.
După care, nimic.
15 IANUARIE 2004
Acum 30 de ani, Charlie Otero, de 15 ani, s-a întors de la școală
și și-a găsit familia ucisă.
Așa începe cea mai notorie serie de crime neelucidate din istoria orașului Wichita.
Ziarul a publicat un material aniversar.
„Acum 30 de ani a avut loc uciderea familiei Otero, urmată de alte crime.
De atunci nu mai avem vorbă de la BTK.”
CRONICA UNUI UCIGAȘ
Nu se știa ce pățise. Existau câteva teorii.
Potrivit speculațiilor, ori făcea pușcărie pentru altă infracțiune,
ori murise, ori părăsise definitiv țara sau regiunea.
În 1984 am devenit crainică de știri în Wihcita.
De BTK ți se pomenea în treacăt.
„A ucis în anii '70. E în regulă acum.
Ori a murit, ori face pușcărie.”
Asta era, o legendă.
Nimeni nu se gândea prea mult la BTK. Nu era pe buzele nimănui.
De aceea a reapărut.
Știri de ultimă oră la KAKE On Your Side.
Bună seara! Ucigașul în serie care a terorizat Wichita
provoacă noi spaime.
Poliția spune că BTK pare să fi revenit în Wichita.
Felul în care a reapărut
a fost nemaipomenit de șocant.
A trimis la ziarul din Wichita
un permis de conducere asociat cu o crimă
despre care nu se știa că o comisese.
MARTIE 2004
O scrisoare primită de postul KAKE ne-a fost înaintată miercuri.
Procedăm în baza posibilității ca scrisoarea să fie de la BTK.
Am predat-o Biroului Federal de Investigații.
După ce BTK a trimis scrisoarea, șeful m-a întrebat:
„Am fost invitați să participăm. Vrei să vii?”
Am răspuns: „Absolut!”
FEMEIE STRANGULATĂ
BTK susține în scrisoare
că Vicki Wegerle a fost a opta victimă.
A fost găsită strangulată în casă, în septembrie 1986,
la câțiva ani după ultimul mesaj al lui BTK.
ASOCIAT CU O CRIMĂ DIN '86
În plic erau și fotografii de la locul faptei.
Victima era Vicki Wegerle.
Fusese ucisă în casă.
În cazul morții ei, când a sosit echipajul de salvare,
ambulanța a transportat-o de acolo în încercarea de a-i salva viața,
înainte să sosească polițiștii și să se poate face fotografii.
Nu există fotografii judiciare de la locul acelei fapte.
Fotografiile trimise de BTK o înfățișează pe victimă
moartă în propria locuință.
Am știut că autorul era adevăratul ucigaș.
Era chiar BTK.
BTK REAPARE DUPĂ 25 DE ANI
Vă dați seama
cât de tare l-a bucurat titlul acesta?
BTK REAPARE DUPĂ 25 DE ANI
Ăsta era scopul lui, să obțină publicitate.
A obținut-o.
O NOUĂ GENERAȚIE DE TINERE SE TEM DE BTK
Eram la fel de șocați
ca cetățeanul de pe stradă.
Toți lucrătorii din mass-media
și, într-o anumită măsură, din poliție exclamau: „Ce?”
Ca toată lumea din Wichita, angajații KAKE sperau că BTK
era de domeniul trecutului.
Dar poliția spune că BTK s-a întors, iar fricile vechi renasc.
Steven Relford avea cinci ani când BTK i-a omorât mama.
Mai rău e faptul că el și frații lui au fost nevoiți să audă tot.
Încă trăiesc acele clipe.
- Da? - Da, doamnă.
Ce trăiești?
Eu am deschis ușa răului.
Eu l-am lăsat să intre.
Așa ceva nu se uită.
A fost printre cele mai șocante revelații din cariera mea.
Mai rău era…
Ce avea să mai facă ca să obțină publicitate?
De cum a început să circule știrea, telefonul a sunat întruna.
Am primit și e-mailuri.
Am primit indicii.
Lumea își dădea cu părerea cine putea fi BTK.
Tot soiul de ponturi.
Nu le poți verifica pe fiecare în parte.
Dar cum decizi ce pont nu verifici? Va fi acela hotărâtor?
E foarte greu.
Să vă spun ce am aici.
Am primit o scrisoare suspectă. La expeditorul e trecut „Thomas B. King”.
Al doilea mesaj de după reapariție, l-a trimis la televiziunea KAKE.
Da, eu sunt Glen Horn.
Era „Povestea lui BTK”,
cartea pe care voia s-o scrie despre sine.
Erau înșirate capitolele: unu, doi, trei, patru…
„Se naște un ucigaș în serie. Răsărit. Fetiș. Lume imaginară.
Începe căutarea. Locuri frecventate. Proiecte. Truc. Atacuri. Amintiri dragi.
Ultima chemare la rampă. Amurg. Vor mai fi?”
Al treisprezecelea capitol.
„Vor mai fi?”
Nu se știa dacă râvnea atât de mult la publicitate,
încât să ucidă din nou.
Serviciul de analiză comportamentală din cadrul FBI ne-a oferit îndrumare.
Ni s-a spus că șansele de a-l prinde cresc dacă prelungim comunicarea.
„Faceți-l să se simtă în largul lui când comunică cu voi.”
După aceea, am primit mesaje lunar sau o dată la șase săptămâni.
Săptămâna trecută au fost trimise la un post TV trei pachete cu bijuterii,
probabil ale unei victime.
Era în cutia UPS.
Angajatul UPS a deschis un plic care conținea poze
și o scrisoare de la BTK.
Părea să-i provoace să-l găsească,
tachinându-i cu indicii criptice, care puteau fi adevărate sau false.
Știam că ne urmărește.
Scria lucruri care indicau că ne urmărește seară de seară.
Am menționat la știrile de la ora 22:00 că eu și Jeff suntem răciți.
Ne încearcă un virus.
După două zile, am primit o scrisoare.
În ea scria: „Sper să le treacă răceala lui Susan și lui Jeff.”
ÎMI PARE RĂU CĂ SUNT RĂCIȚI
Și acum mă inundă
un sentiment de mare frică în corp
când vorbesc despre asta.
E unul dintre cele mai grele dosare la care am lucrat.
Cred că persoana care face aceste lucruri ar fi un interlocutor interesant.
MAI 2004
IANUARIE 2005
Asta e o ilustrată, nu o scrisoare.
Scrie:
„Între 69 Nord și 77 Nord, pe Seneca.
Conținut cutie Post Toasties.
Proiect Mica mexicancă și păpușă.
Dați-mi de știre dacă voi sau poliția primiți ilustrata.”
În acest comunicat, mai oferă un indiciu poliției.
„Există o cutie de Post Toasties, la colțul ăsta de stradă.”
Am trimis imediat un reporter și un fotograf.
Era pe un drum de țară, sub un indicator.
Am obținut mult material video.
Anchetatorii Ken Landwehr și Kelly Otis sosesc un pic mai târziu.
Cercetarea locului faptei durează câteva ore.
Poliția ne-a rugat să nu dezvăluim adresa până nu e finalizată investigația.
Polițiștii au venit, au luat cutia de cereale și au deschis-o.
Înăuntru era o păpușă Barbie
cu un laț în jurul gâtului.
În mesajele din cutiile de cereale,
și-a exprimat dorința de a comunica cu noi prin dischete.
Era îngrijorat că am putea să-l localizăm.
A întrebat: „Voi fi identificat?”
Adăugând ceva foarte interesant: „Fiți sinceri.”
FIȚI SINCERI
Apoi ne-a instruit să răspundem în ziar,
zicând: „Rex, va fi bine.”
Kenny Landwehr a dat anunțul, cum ceruse BTK.
Iar el ne-a trimis o dischetă.
Metadatele indicau că fusese folosită la Biblioteca Publică din Park City,
și la biserica luterană.
Se vedea și un nume de utilizator, anume „Dennis”.
În câteva minute, verificarea încrucișată a celor două organizații listate
a arătat că persoana pe nume Dennis Rader
era președintele congregației Bisericii Luterane întru Hristos.
Informaticienii de la Poliția din Wichita au jubilat.
Au găsit și o adresă din Park City, la periferia orașului Wichita.
Eu scăpăram: „Gata, îl săltăm!”
Dar Kenny Landwehr a spus: „Trebuie să fim siguri că e BTK.
Ne trebuie ADN-ul lui.”
Am văzut că fata lui studiase la Universitatea de Stat din Kansas.
Am studiat și eu acolo și știam
că, dacă ai vreo problemă medicală cât timp ești student,
vei trece pe la centrul medical Lafene.
Mi-am zis să merg și să văd dacă au ceva.
Registrele arătau că fata făcuse un test Papanicolau.
Mi s-a predat proba.
Am trimis-o la analiza ADN.
La urmă am primit un telefon:
„Este progenitura lui BTK.”
L-am sunat imediat pe Kenny Landwehr.
„Kenny, el e.”
„Aha, bine! Ne vedem la prima oră.”
25 FEBRUARIE 2005
În acea dimineață, redactorii au ascultat mesajele prin stație ale poliției.
Iar coordonatorii ne-au spus:
„Se întâmplă ceva în Park City.
Nu știm ce, dar cineva trebuie să meargă acolo.”
Știam că Rader lucra la Primăria Park City
și că în fiecare zi se duce la prânz acasă.
Ne-am instalat pe un drum adiacent cu casa lui
și am așteptat să apară de după colț.
Când a trecut pe lângă noi, agenții au venit în spatele lui,
au aprins luminile de urgență și l-au tras pe dreapta.
Mă gândeam că sigur își dă seama că s-a terminat
și că își va dori un sfârșit glorios.
Nu voiam asta.
Am tras lângă mașina cu însemnele poliției
și am ajuns la camioneta lui Dennis Rader chiar când deschidea ușa
și dădea să coboare.
L-am înhățat, l-am întors și l-am trântit cu fața la ciment.
Mi s-au alăturat alți câțiva membri ai echipei de intervenție.
I-am pus cătușele, l-am ridicat de jos.
Încă nu mă mișcasem din loc, țineam mâinile pe el.
S-a întors spre mine, m-a privit și mi-a zis:
„Vrei să-i spui soției mele că nu ajung la prânz?
Cred că știi unde stau.”
Tata a fost arestat în 2005. Aveam 26 de ani.
Eu și soțul meu am fost dați peste cap. Eram căsătoriți de 18 luni.
Eram niște copii, singuri în Michigan, fără familie.
Am avut o conversație cu FBI-ul în primul weekend,
după care ne-au lăsat de izbeliște.
Clocoteam de furie. Faza cu ADN-ul mi se părea o încălcare a intimității.
Mi-era rușine de testul Papanicolau.
Eram supărată pe poliție, pe FBI,
pe toată lumea.
Viața ne era distrusă. Eram răscoliți, înnebuniți. Aveam nervi pe toți.
După arestare, am fost trimis să execut mandatul de percheziție
la domiciliul lui Dennis Rader și al soției lui.
Când am intrat pe ușă, mi-au sărit în ochi
fotografiile de pe perete, de deasupra canapelei,
în care apărea, alături de familie, la evenimente universitare,
la meciuri de fotbal și nu numai.
Am rămas perplex.
Ce am găsit în casă mi-a trezit și mai multe întrebări.
Imediat cum intri în casă este un dulap cu haine.
Pe raft, deasupra hainelor, era trusa ucigașului.
O geantă cu sfori gata înnodate, un batic,
cătușe, un pistol automat cu calibrul de 8 mm.
Și în baraca din spate erau lucruri interesante.
Trofee, bijuterii, obiecte care atinseseră pielea victimelor.
Îmbrăcăminte, mai ales lenjerie intimă.
Păstrase tot.
Lucruri care puteau fi folosite
și posibil fuseseră folosite la torturarea victimelor.
Ca anchetator, mi s-a părut foarte tulburător.
Mi s-a părut că îi pătrundem în minte.
Sute de oameni dau năvală aici, dornici să vadă locul.
Park City, o comunitate mică, unde toată lumea se cunoaște.
Sau așa se credea.
Am vorbit cu soția lui, care contesta vehement realitatea.
Zicea: „Vai, nu!” S-a purtat foarte amabil, nu a țipat.
„Vai, nu! V-ați înșelat.”
Când vorbeam cu ea, a sunat Kerri.
Am reușit să dăm de mama abia pe seară.
Era bulversată, ca mine. Nu reușeam să punem lucrurile cap la cap.
I-a spus lui Kerri: „Îți cunoști tatăl. Știi că nu e bine. E o greșeală oribilă.
El nu e un ucigaș.
El nu e așa.”
Nu credeam că mai prind dimineața.
Erau doi oameni
care trăiau împreună, interacționau,
aveau multe lucruri în comun.
Cred că ea știa ceva?
Nu.
Probabil cel mai mult s-a apropiat de adevăr
când se uitau la televizor,
iar pe un post se citea un mesaj de la BTK.
După știrea respectivă,
ea a spus: „Acest BTK scrie exact ca tine.”
Iar el…
El a tăcut.
Dar am avut acuta senzație că, dacă ea ar fi insistat…
el i-ar fi făcut de petrecanie.
POLIȚIA DIN WICHITA
Dennis, am o întrebare.
Cum crezi că am ajuns să vorbim cu tine?
Nu știu.
Ca suspect, presupun că aveți probe contra mea.
Nu ești curios ce?
Ba da.
Vrei să îți spunem?
Audierea inițială a fost cu Kenny Landwehr și cu un analist comportamental de la FBI.
Kenny i-a prezentat probele concludente pe care le aveam contra lui.
- Știi ce e asta? - O dischetă.
Da.
Motivul pentru care se investesc mulți bani în informatica judiciară
e pornografia infantilă.
- Poftim? - Pornografia infantilă.
FBI-ul și poliția locală au ajuns să se priceapă foarte bine
la găsirea pornografiei pe dischetele oamenilor.
Interesant.
Deci, dacă ne parvine o dischetă,
o analizăm și vedem că provine de la Biserica Luternă întru Hristos.
Noi intrăm pe calculatoarele respective și vedem
că persoana care s-a logat pe ele este Dennis.
Când s-a ajuns la ADN, a știut că s-a terminat.
Kenny Landwehr i-a spus: „Te-am identificat prin fiica ta.
Copiii tăi au apelat la serviciile medicale.
Pot să iau ambele probe și să le analizez.
Deci știu că BTK e tatăl copiilor tăi.
Asta te aduce la mine.”
Cred că asta l-a băgat la fund. Se vedea.
I-a zis: „Dennis, spune-ne cine ești.”
De ce nu spui?
Cred că știți.
- Ce să mai spun? - Cine ești.
BTK.
Tu ești BTK.
După ce a declarat asta autorităților,
s-a rupt zăgazul și a vorbit despre toate crimele.
Erau două crime pe care până atunci nu le corelasem cu el.
Ăla e proeiectul Partea câinelui. Ăsta e numele ei de cod.
Am avut niște timp liber seara.
Am omorât-o vineri seara.
19 ianuarie 1991. Dolores D. Davis a fost răpită din casă.
A fost găsită moartă după 13 zile
sub un pod din nordul comitatului Sedgwick.
Am început s-o leg. Ea și-a dat seama că se va sfârși rău.
Mi-a zis: „Nu mă omorî!”
I-am pus ciorapul pe cap și am sugrumat-o.
Am dus-o și am lăsat-o acolo.
Sub pod.
Ianuarie '91.
Mama era foarte bolnavă, internată 10-12 zile cu pneumonie.
Tata era stresat fiindcă nu avea serviciu. Banii nu ajungeau. Trebuia să ne gătească.
Nu se pricepea. Nu-i ieșeau ouăle.
Nu după mult timp, a ucis-o pe doamna Davis.
I-a băgat cadavrul în brecul nostru.
Brecul ăla mi l-a dat mie în liceu.
CLASA A NOUA
Nu mi s-a părut în regulă.
Doamna Davis fusese în mașina aia.
Mie mi s-a atribuit dosarul Marine Hedge.
Și…
Aș vrea să știu ce te-a atras la ea?
După cum le-am explicat și celorlalți, aveam multe proiecte în desfășurare.
Ea a fost proiectul Floare. Ba nu, proiectul Fursec.
Când aveam șase ani, a dispărut vecina noastră, dna Hedge.
A fost găsită moartă după câteva săptămâni, sugrumată.
Am făcut asta într-o drumeție.
E o acoperire bună pentru unul ca mine. Pleci cu cortul și apoi te furișezi.
Am parcat lângă sala de bowling.
Mi-am luat geanta de bowling și am cumpărat o bere.
Am tăiat cablul de telefon, am deschis aici fără zgomot
și m-am strecurat înăuntru.
Trusa tatei de la uciderea dnei Hedge
era o geantă maro de bowling, veche, cu o dungă albă.
Tata nu mergea la bowling. Fusese doar de câteva ori.
Cum de nu l-a întrebat mama: „Ce faci cu geanta aia de bowling?”
Partea halucinantă vine după ce a omorât-o pe doamna Hedge la ea în pat.
A cărat-o într-o pătură,
a pus-o în portbagajul mașinii
și a dus-o la biserica luterană pe care o frecventam noi.
Acolo a dezbrăcat-o, i-a pus alte haine,
i-a legat trupul neînsuflețit și i-a făcut poze.
Hotărâseși deja să o duci la biserică.
Vie sau moartă, mergea la biserică.
Încercam să construiesc bârlogul lui BTK,
căminul, camera de tortură.
La asta aspiram în închipuire.
Când eram mică, într-o duminică,
eram la biserica luterană
și mă cățăram în pinii foarte înalți în care mă cățărăm mereu la biserică.
Când au găsit-o pe dna Hedge după câteva săptămâni,
au găsit lângă ea niște ace lungi, ciudate, de pin.
Nu știau de unde proveneau, fiindcă pinii sunt rari în Kansas.
Ca să ai pini, trebuia să-i plantezi.
Acele de pin erau din pinii în care mă cățăram la biserică.
Mi-a fost clar că se mândrea cu crimele lui.
Și-a exprimat cu voce tare dorința de a fi comis mai multe.
Ne-a zis: „Dacă eram un lup singuratic,
fără obligații sociale, familie, biserică, serviciu…
Dacă nu eram atât de ocupat,
ar fi fost mult mai multe crime.”
BTK S-A ÎNTORS CENTRUL ORAȘULUI WICHITA
Se adună jurnaliști din toată țara, de la Good Morning America, CNN,
Dateline, Primetime Live…
Se vor strânge cu toții în Wichita pe parcursul zilei,
pentru că această știre este de calibru național.
Toată mass-media transmitea în direct, iar șeful poliției din Wichita a spus…
Pe scurt, BTK a fost arestat.
Mulțimea a izbucnit în urale.
Venise lumea la conferința de presă.
Presa națională se întreba pentru cine sunt ovațiile.
Dar ei nu înțelegeau cât de ușurați eram
că fusese prins în sfârșit.
Orașul Wichita, poliția și victimele
au răsuflat azi cu ușurare după arestarea lui Dennis Rader, de 59 de ani.
E incredibil, dar e bine.
TATĂL LUI NANCY FOX
Vom scăpa de tot.
S-a aflat până la urmă, iar el își va primi pedeapsa.
A fost un efort de echipă.
Ce zici de faptul că a trăit tot timpul în această comunitate?
A trăit, a respirat, a muncit…
E un idiot deștept și ticălos.
E în regulă.
Fratele meu m-a sunat în dimineața conferinței de presă.
Mi-a zis: „Ăștia spun că e hingherul din Park City.”
Iar eu am făcut: „Ce?
Există un singur hingher în Park City.
Ăla e tatăl lui Kerri.”
Nu voi uita reacția tatei: „N-are cum să fie Dennis.”
Am rămas lipită de televizor.
Vecinii își aduc aminte de persoanele
care locuiau în casa unde s-au adunat polițiștii.
E înfricoșător. M-au sunat părinții. Tata mai că nu plângea.
Doar gândul că… Eu locuiesc singură cu cei doi copii ai mei.
Omul ăsta a fost la mine în casă.
Am fost șocată că putea fi cineva din congregația asta, un cunoscut.
De când îl știu pe Dennis, nimic din conversațiile noastre
nu sugera nici pe departe aceste acuzații.
Era un lider de cercetași excelent.
Cu vârsta, după plecarea copiilor, a devenit un pic mai ciudat.
Cel mai mare șoc pentru Wichita a fost că era un tip obișnuit.
Avea serviciu, se ducea zilnic la muncă.
Avea familie, soție, doi copii.
Și e ucigaș în serie?
Toți voiau să le ia interviu Paulei, lui Kerri și fratelui ei. Toți voiau asta.
Lumea întreabă: „Cum de n-ai știut? Ei cum de n-au știut?”
Iar eu le-am luat apărarea, deoarece chiar nu au știut.
Nimeni n-a știut.
Nu și-a păcălit doar familia. A păcălit o biserică.
A păcălit un întreg oraș.
A păcălit pe toată lumea.
ISUS IUBEȘTE ORAȘUL WICHITA
În primul weekend, după ce a fost arestat tata,
mama nu se simțea deloc bine.
Era în stare de șoc, la fel ca mine. Erau acolo și bunicii, și verișorii mei.
Mătușa mea s-a dus să cumpere mâncare de la KFC,
cu toate cele.
Am stat și am mâncat.
M-am simțit ca la înmormântare.
Stai și mănânci.
Chiar și în acel moment, mai râzi un pic, mai plângi.
Povestești.
Mama a zis, foarte repede:
„Am impresia că taică-tu a murit și ne-am strâns după înmormântare.”
Am spus: „Da, mamă. Știu.”
În prima noapte,
mama m-a rugat plângând să dorm cu ea în pat.
N-am putut, era prea mult.
Tremuram și mă simțeam sfâșiată.
Era prea mult. N-am fost în stare. A trebuit să plec de lângă mama.
Eu… Era prea mult. Nu am putut.
Relația cu mama e inexistentă în acest moment.
Ne-am înstrăinat.
Ne-am înțeles bine când eram mică.
Ne-am înțeles bine și după arestarea tatei.
Dar eu m-am conformat.
Nu vorbești despre asta. Te ridici și te duci la serviciu.
Nu le spui oamenilor.
Doar eu vorbesc despre familia mea.
E al naibii de frustrant.
Tata e încă în viață. E tot tatăl meu, nu?
Mama poate divorța de el.
Are putința de a se distanța de el, de a trăi separat, de a-și vedea de viață.
Eu și fratele meu nu avem opțiunea asta.
Întotdeauna e tata. Semăn cu el.
Pentru mine, tata nu a murit.
La început, pastorul ne-a sfătuit să îi scriem tatei ce aveam pe suflet.
M-am apucat să-i scriu scrisori tatei în martie 2005.
„Bună, tată! Fizic, sunt sănătoasă. Sunt în siguranță, acasă în Michigan.
Presa a spus că eu te-am denunțat.
Nu e adevărat.
La fel ca ceilalți, nu am știut nimic până nu mi-a bătut la ușă FBI-ul.
Am încercat să le spun că ești minunat ca om și ca tată,
că au greșit și au arestat pe cine nu trebuia.
Am încercat cu toții, dar nu ne-au ascultat.
Nu știm cine e celălalt bărbat,
dar îl iubim pe soțul, tatăl și omul pe care-l cunoaștem.
Mă întrebam dacă ai pățit ceva în copilărie
și dacă vrei să te destăinui.
Îmi pare rău dacă ai pățit ceva.
Să știi că nu e vina ta dacă ai pățit ceva când erai mic.
Cândva, am dori niște răspunsuri, dacă ni le vei putea da.”
M-am străduit să nu exprim furie în scrisoare,
să nu exprim prea multe sentimente, să-i spun că încă îl iubesc.
DRAGĂ KERRI
Mi-a răspuns la scrisoare pe 26 martie 2005.
„Dragă Kerri, Paște fericit cu întârziere!
Mulțumesc pentru scrisoare.
M-am bucurat enorm de ea.
Începusem să cred că nu-mi va scrie nimeni din familie.
Scrisoarea ta a fost foarte sinceră. Te-am simțit iubitoare și înțelegătoare.
Pe 19 aprilie sunt pus sub acuzare.
Am luat în calcul invocarea nebuniei, dar nu știu
dacă pe termen lung îmi va fi mai bine la spital sau la închisoare.”
Șovăia. Noi nu înțelegeam ce face.
„Știi ce probe au contra ta. Ești vinovat. Asumă-ți faptele.”
A fost foarte frustrant.
Nu voiam să îndurăm un proces.
Dar, în iunie 2005, tata a pledat vinovat.
Atunci am privit prima dată lucrurile în față.
TRIBUNALUL DISTRICTUAL
E greu de crezut că acesta e bărbatul care, spun autoritățile,
a terorizat orașul Wichita, Kansas, din 1974 încoace.
Dar lui Rader i se impută zece omoruri,
în dosarele cunoscute ca „BTK”.
În sala de judecată, rudele victimelor l-au văzut pentru prima dată de aproape
pe cel care, crede poliția, le-a ucis persoanele dragi.
În picioare!
Audierea preliminară a lui Dennis Rader a fost în iunie 2005.
A pledat vinovat. Am zis: „Ce bine! Putem pleca acasă.”
Nici vorbă!
Dennis Rader a relatat cu lux de mănunte
fiecare crimă.
Vreau să îmi spuneți cu propriile cuvinte de ce credeți că sunteți vinovat.
Începem cu primul cap de acuzare.
Nu mai strangulasem pe nimeni.
Nu știam câtă presiune trebuie aplicată sau cât timp durează.
Ea se zbătea. Pierdeam controlul.
Strangularea nu avea efect. Am folosit un cuțit.
I-am adus un pahar cu apă, am liniștit-o puțin.
După aceea am legat-o,
i-am pus o pungă pe cap și am strangulat-o.
A ținut-o așa preț de 45 de minute cumplite.
Dennis Rader, de 60 de ani, a relatat calm, ba chiar clinic,
cele zece omoruri pe care spune că le-a comis.
Ne-am ținut departe de tribunal. Nu am fi putut ține piept mass-mediei.
Voiam ca rudelor victimelor să le tihnească.
Nu voiam să provocăm zarvă. Nu am fi făcut față.
A fost foarte greu să-l aud pledând vinovat,
cu propriile cuvinte.
Dacă citiți despre ucigașii în serie, aceștia trec prin mai multe faze.
Una dintre faze este cea de târcolire.
Atunci îți cauți victima.
Când ai ales persoana, începe faza de filaj.
Pot fi mai multe persoane. Le iei în vizor.
Aceea e victima.
Așa este?
Toate aceste incidente, cele zece omoruri,
au avut loc pentru că voiați să vă satisfaceți o fantezie sexuală?
Da.
Puteți lua loc, domnule Rader.
L-ați auzit pe Dennis Rader descriind zece omoruri brutale
ca pe un serviciu.
Ai dreptate, parcă era un serviciu pentru el.
Își executa mecanic treaba.
Mie și coprezentatorului meu nu ne venea să credem.
Vă imaginați să îi fi fost fiu, fiică sau soție în acea zi?
M-am disociat de multe lucruri din cele ieșite la iveală.
A fost un dezastru.
Nu am făcut față.
În picioare!
Vor fi câteva zile tulburătoare într-un tribunal din Kansas.
Instanța se va pronunța în privința ucigașului în serie Dennis Rader.
Procesul a fost urmărit în tot orașul Wichita, de 350.000 de locuitori,
unde mulți nu au cunoscut viața fără BTK.
Procuroarea Nola Foulston
își pusese în gând ca, la pronunțare sentinței,
să îl umilească pe Dennis Rader în ultimul hal.
Ce aveți acolo?
E o mască de plastic.
S-au efectuat percheziții în mai multe locuri din Wichita.
Dennis Rader ne-a spus: „Găsiți de toate la mine în birou, în fișet.”
Fișetul era descuiat.
Evident, simțea că poate să țină liniștit acele lucruri la birou.
Erau multe fotografii,
poze făcute de-a lungul timpului,
și multe desene.
Avea totul identificat, cu date, în ordine alfabetică,
cu trimiteri, pentru o găsire ușoară.
Întocmise un tabel
cu proiecte.
A fotografiat aceste dispozitive.
Când corespondam, tata ne-a zis că urmează lucruri mai rele.
Ce putea fi mai rău decât omorul?
Mai sunt?
Avea câteva sute, dacă nu mii.
Procuroarea a prezentat poze
în care Dennis Rader avea pe cap un dres de nailon.
Voia să arate lumii cât de bolnav e individul.
Au ieșit la iveală imagini cu tata legat,
gol în beciul bunicilor meu sau îmbrăcat în hainele victimelor.
Era un nesfârșit portret al iadului.
Procurorii prezintă cutremurătoarele amănunte.
Rudele victimelor retrăiesc calvarul în sala de judecată.
Azi, rudele i se vor putea adresa direct lui Rader.
Rader a încercat să-mi distrugă familia, dar am supraviețuit,
mai puternici și mai uniți.
Iubirea dintre noi s-a făurit prin jale.
În ce mă privește, când tragi linia,
Dennis Rader nu a reușit să ucidă familia Otero.
Deși nu ne-am întâlnit niciodată, mi-ai mai văzut fața.
E același chip pe care l-ai ucis acum 30 de ani,
chipul mamei mele, Julia Otero.
A pricinuit familiei noastre durere și suferință,
prin pierderea unui tinere frumoase de 21 de ani.
El și-a trăit viața în continuare, 31 de ani,
având familie și crescându-și copiii.
Nu pot să îți explic, nu am cuvinte prin care să te fac să înțelegi
ce a însemnat pentru mine și familia mea pierderea lui Nancy.
Am pierdut o prietenă, o confidentă.
Copii mei nu vor mai avea mătușă,
iar eu nu voi mai avea soră.
Au trecut aproape 19 ani de când mie și fratelui meu
ne-a fost luată cea mai importantă femeie pentru noi.
Nu e drept că am avut atât de puțin timp cu ea.
Rog instanța să dea pedeapsa maximă prevăzută de lege acestui monstru.
Nu am…
pregătit această declarație.
Dar aș vrea să sufere cât mai trăiește.
Și…
Eu nu…
Atât.
Vorbesc în numele mamei mele, al familiei mele
și al familiei de supraviețuitori aflați aici.
Închinăm această zi amintirii celor ce nu pot fi azi cu noi.
Azi ne vom aminti în tăcere un tată,
un frate,
o soție,
o mamă,
o soră,
o fiică, o bunică.
Când pe tine te va chinui faptul
că ultimele tale victime sunt chiar propria ta familie,
noi vom îmbrățișa noua noastră familie,
legată pe vecie prin durerea năpastei și pierderii.
Rudele victimelor au fost nemaipomenite.
Când judecătorul l-a invitat pe Rader să vorbească,
rudele nu au vrut ca Rader să simtă că a câștigat.
Domnule Rader, doriți să spuneți ceva în nume propriu,
pentru atenuarea pedepsei?
Așa că rudele victimelor au părăsit sala.
Domnule judecătorul, district Sedgwick, victime…
Îmi dau seama că crimele pe care le-am comis…
Să continui sau…
Bine.
După declarațiile victimelor, l-au lăsat să vorbească.
Avea șansa să își ceară iertare,
să spună ceva cu miez, să spună că își regretă faptele…
Dar s-a ridicat și le-a mulțumit tuturor.
A mulțumit poliției, procuraturii,
rudelor victimelor, judecătorului.
A fost extrem de bizar.
Dle Rader, puteți să vă ridicați?
Pe baza pledoariei dv.,
susținută pe 27 iunie 2005 dinaintea acestei instanțe,
vă declar din nou vinovat.
Judecătorul l-a condamnat la 175 de ani de închisoare.
A fost ultima dată când omul acela s-a aflat în afara a patru pereți.
După arestarea tatei, nu am vorbit de nimic din toate astea.
Nu am abordat subiectul vreme de aproape zece ani.
Când eram întrebată de viața mea sau de tata,
într-o conversație obișnuită,
ziceam că m-am înstrăinat de tata sau, cel mult, că este închis.
Respectam codul nescris de a nu vorbi de ce te doare.
În seara aceea am aflat despre Stephen King.
Când m-a sunat reportul de la The Eagle,
parcă mi se dăduse în sfârșit voie să vorbesc, să mă descarc.
De cum mi-a zis cineva că am voie să vorbesc,
am dat afară ce țineam în mine și am început să mă vindec.
În 2015, am început să învăț să scriu.
Am scris prima carte în patru ani.
În 2019 a devenit bestseller național.
Ai avut un curaj enorm să scrii cartea asta.
Am scăpat din iad cu viață.
Mesajul meu e: rezistă! Speranța e după colț. Nu te da bătut!
Stând aici…
sunt înconjurată de prezența tatei:
fotografii cu tata, cartea despre tata…
Din păcate, identitatea mea de acum este în mare parte legată de tata.
Am avut câteva neplăceri pe Facebook.
Am primit e-mailuri, mesaje pe Instagram și pe alte căi.
Am fost urmărită, amenințată cu moartea.
Unii mi-au spus că ar fi vrut să fiu a 11-a victimă a tatei.
La psihoterapia traumei am fost întrebată
cum ar fi să las în urmă toate astea?
Am spus că s-ar lăsa liniștea.
Dar realitatea este că mi-am clădit cariera pe asta.
BIROUL ȘERIFULUI COMITATUL OSAGE
Dacă te uiți, astea au legătură cu un omor neelucidat.
Voiam să-l întreb de asta.
„O mamă de 26 de ani, dispărută sâmbătă, ieșită să întindă rufele, posibil ucisă.
Denise Rathburn, 25 de ani,
a ieșit din casă între 15:00 și 20:30, sâmbătă,
împingând un cărucior plin cu rufe ude.
Nu s-a mai întors.”
Ce zici de zona asta?
Ne plimbam cu bicicleta pe acolo.
Ne dădeam cu bicicleta pe acolo, deci putem să mergem să ne uităm.
Ne-am așezat și m-am uitat prin hârtiile tatei.
Avea carnețele cu spirală.
Își nota în ele proiectele, care constau în urmăriri, omoruri și efracții.
Avea pe puțin 70-80.
Eu am fost trimisă la plimbare.
Carnețelele existau din 2005, dar pe mine nu m-a consultat nimeni.
Adrese exacte, unde putem merge cu mașina să ne uităm.
În notițele tatei am dat peste o însemnare din 1981.
Eu aveam doi-trei ani.
Scria cu litere de tipar: „Kerri / legare / joc”.
Când am văzut asta, am exclamat: „Ce mama naibii?”
După asta, mai era o însemnare:
„Copii / baie / S”.
S înseamnă „sex” la tata.
M-am întrebat dacă tata m-a agresat sexual în baie când aveam trei ani.
Și ce caută numele meu pe un joc cu legare?
Am fost bulversată total, confuză la maximum.
Poate că tata exersase în camera mea.
Exersa pe mine?
Când eram mică, aveam coșmaruri și alte necazuri noaptea.
În parte, groaza nocturnă,
urinarea în pat, frica de întuneric, dârdâitul de spaimă,
aveau legătură cu prezența unui om rău în casă.
Dar era un fel de intrus.
Asta le făcea el victimelor.
Eu nu știam de unde mi se trage.
Cred că subconștientul meu încerca să mă avertizeze de mică.
Zicând: „E un om rău în casă.”
E copleșitor să-mi văd numele scris de mâna lui în notițele cu proiecte.
Singurii oameni care vorbesc cu mine sunt cei din comitatul Osage.
Normal că intru în poveștile lor.
Încercăm să aflăm dacă a comis și alte crime. Eu nu știu.
Toată lumea trage de mine.
„Putem să-i scriem tatălui tău? Ne poți duce la tatăl tău?”
Foarte puțini oameni vor să mă cunoască pe mine.
Totul se învârte în jurul tatei.
Lumea se ia de mine pe Twitter: „Ești zero barat fără taică-tu.”
„Nu ai nici viață, nici carieră.”
Azi sunt necăjită.
Frustrată, furioasă și tristă.
Îmi vine să renunț.
Să îmi iau câmpii.
Încă aveam un gust amar, dar la terapie mi s-a spus:
„Autoritățile fac cercetări și pun întrebări, ceea ce e bine.
Își fac meseria, e în regulă.”
Mă ajută când cineva îmi zice că bine.
M-au rugat să merg la tata la închisoare, ca să aflu
dacă a mai comis și alte crime.
Dacă da, trebuie să aflăm adevărul înainte să moară tata.
Se vedea că sunt anxioasă. Nu-l văzusem de 18 ani și jumătate.
Dar ei nu ajung la tata fără mine.
Deci nu terminasem cu tata.
Mă gândisem câteva zile la subiectele de discuție.
Autoritățile mi-au zis să nu pomenesc de agresiunea sexuală,
căci s-ar închide în el.
La închisoare am trecut pe lângă un turn de pază interior
și printr-o serie de uși zăvorâte.
Am intrat cu doi anchetatori, un bărbat și o femeie.
Tata era fragil,
în scaun cu rotile.
Plângea de fericire că mă vede.
Era în extaz că își vede copilul.
Era la un metru de mine, de cealaltă parte a mesei.
Am stat cu el două-trei ore.
L-am întrebat despre toate.
I-am zis: „Au dispărut o serie de femei. Pare că ar putea fi mâna ta.
Sunt în stilul tău. Se potrivește intervalul temporal.”
Iar el: „Ce tot spui?”
Nu putem să ne amintim de vremurile bune, ca tată și fiică?”
„Tată, nu de asta am venit.”
O scălda, zicând că începe să uite, dar avea o memorie brici.
Tăgăduia tot.
Era complet nevinovat, un sfânt, în afară de tot ce făcuse.
„Au fost doar cele zece.”
I-a sărit muștarul.
Îl enerva ancheta.
Îl enerva mass-media. Credea că se termină.
Era nervos.
Nu trebuia, dar până la urmă l-am întrebat despre însemnarea din jurnal.
„Tată, ce înseamnă Kerri / legare / joc?”
„A fost doar o fantezie. Nu m-am atins de familie.
Acum inventezi pe seama mea, ca să obții faimă.”
Mi s-a activat PTSD-ul.
Mă sufocam, nu mai vedeam, nu mai gândeam.
Nu m-am mai putut stăpâni.
Mi-am vărsat asupra tatei furia înmagazinată vreme de 45 de ani.
Nu mai respectam scenariul.
L-am luat la rost despre tot, despre doamna Hedge și acele de pin,
despre cum m-a pus în spatele Oldsmobile-ului
în care a pus apoi cadavrul doamnei Davis…
L-am bombardat cu tot ce ținusem în mine.
Îl izbeam cu această ghiulea uriașă a traumei.
Parcă eram acasă, așteptând să intre pe ușă acest om,
neștiind cine va intra, tata sau insul furios?
Mi-a zis: „Kerri, ți-ai făcut-o cu mâna ta.”
Îmi trăgea vălul pe ochi, mă manipula,
mă mințea în față.
Parcă nu vorbeam cu tata, ci cu un subuman.
Când toți se fereau de el, zicând că e psihopat și narcisist,
eu încă vedeam umanitate în el.
Pe urmă n-am mai văzut.
Nu vreau să mă mai apropii în veci de acea persoană.
Acela nu e tata. Nu știu cine e.
Voi jeli acele amintiri, acea fată, acea familie…
Am pierdut totul.
Dar chiar nu mai voiam să îi dau nicio fărâmă din mine.
Nu mai voiam așa ceva în viața mea.
Am început să pun distanță între mine și răutatea din tata.
Am luat decizia să mă separ de ticăloșie.
Câți ani au trecut?
- De la liceu. '96? - Douăzeci… Nu știu să socotesc.
Nici eu.
Țin minte că sunt 25 de când am văzut-o pe Kerri.
Nu!
27 de la liceu și 26 din primul an.
Da, e nasol.
Adaugi anii ăștia la câți aveai atunci și zici: „Nu!”
N-ai venit la reuniune.
Aoleu, nu merg la reuniuni! Glumești?
Aș fi întrebată cum a fost să cresc cu el.
- O știți pe mama. Eu semăn cu ea. - Exact. Așa aș fi zis.
Nimeni nu știe cum arată mama. „Semăn cu mama. Lăsați-mă!”
Cine mă cunoaște dinainte să fie arestat tata
mă știe și mă respectă drept Kerri, îmi știe familia cum era.
Pe Andrea o cunosc de la grădiniță.
Pe Rita o știu din gimnaziu.
Ele mă văd drept cine sunt.
Zilele trecute îi spuneam soțului meu
că, în fond, îți doresc să îți găsești tihna,
să îți trăiești viața fără acest nor negru.
- Meriți. - Așa e.
- Categoric. - Știu.
Am învățat să stabilesc limite. Am învățat să vorbesc.
Am devenit o persoană publică în ajutorul victimelor infracțiunilor,
persoanelor traumatizate, supraviețuitorilor.
Îmi împrumut vocea celor care au trecut prin ce am trecut și eu,
familiilor ca a mea
și altor victime.
Îmi voi face în continuare glasul auzit
în sprijinul altor familii aflate la nevoie.
În toate titlurile din ultimii zece ani am fost „fiica lui BTK”.
Unul a nimerit-o: „Kerri Rawson, fiica lui Dennis Rader, ucigașul BTK”.
Vreau să fiu identificată drept Kerri Rawson.
Pe un plan mai larg, bănuiesc că așa sunt identificată.
Dar sunt mult mai mult de atât.
Bravo, fetița!
Sunt mamă, merg cu copiii la plajă…
Îmi place să citesc, să mă uit la televizor, să mă relaxez…
Sunt un om normal.
În majoritatea timpului, nici nu mă gândesc la cine e tata.
Nu mă gândesc la el.
Hai să bem ceva! Bravo, fetița!
Sunt doar eu.
NU EXISTĂ NOI CAPETE DE ACUZARE CONTRA LUI DENNIS RADER.
REALIZATORII AU CONTACTAT RUDELE VICTIMELOR ȘI PE SUPRAVIEȚUITORI.
ACEȘTIA AU REFUZAT PARTICIPAREA.
DACĂ SUNTEȚI SAU CUNOAȘTEȚI VICTIME ALE AGRESIUNII SEXUALE,
GĂSIȚI INFORMAȚII ȘI RESURSE LA WWW.WANNATALKABOUTIT.COM
Subtitrarea: Steliana Palade