Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Лютий 2005 року. Того дня я ніколи не забуду.
Мені було 26 років, мені так набридли мічинагаські сніг та крига.
Я була вчителькою на заміну.
Я не хотіла їздити автівкою по снігу, тому була вдома.
Десь опівдні, я ніби прокинулася
й визирнула крізь жалюзі надвір,
там, напроти квартири, стояла та дивна автівка.
Вона нікуди не їхала.
Раптом у двері постукали.
Тато завжди мене вчив, що незнайомці небезпечні.
Змусь їх довести, хто вони.
Тому я ледь відчинила двері, вставила в них ногу.
Думала: «Може, так я зможу його зупинити».
Він каже: «Я маю вас розпитати».
Я йому: «Що відбувається?»
А він: «Чули про BTK (Бі-Ті-Кей)?»
«ДУШИТЕЛЬ BTK» BTK
Людина з неконтрольованою жагою вбивати.
Арешт можливого так званого вбивці BTK викликав суспільний шок.
BTK (bind, torture, kill). Зв'язати, катувати, вбити.
А потім він каже: «BTK — це ваш тато».
-Денніс Рейдер. -Денніс Рейдер.
Денніс Л. Рейдер.
Рейдеру 59 років, він одружений, має двох дітей.
Був активним у лютеранській церкві Христа, лідером скаутів,
працював у громаді Парк-Сіті відповідальним за дотримання правил.
Звичайного на вигляд сім'янина звинувачено в убивстві
щонайменше десяти людей впродовж останніх 30 років.
Як кажуть у поліції Вічити, Канзас, Денніс Рейдер жив і вбивав
серед друзів і сусідів.
Він робив все те ж, що й будь-який інший батько.
Сексуальний садист.
Убивства лоскотали йому нерви.
Можете уявити, як це, дізнатися, що твій тато —
один з найбільш лихих людей на Землі?
Я не знаю, ким є мій батько, що він приховував.
Використовував сім'ю, щоб ховатися?
Він увесь цей час нами користувався?
Важко зрозуміти, хто я, якщо кожна мить мого життя була брехнею.
МІЙ БАТЬКО УБИВЦЯ BTK
2023 РІК
Рік тому я б заприсяглася,
що мій батько вбив тільки десятьох людей.
Із самого початку ФБР, детективи мені казали:
«О, лише десять. Їх було десятеро».
ЗНОВУ ПРО ВБИВЦЮ BTK
У справі сумнозвісного вбивці BTK, може з'явитися новий поворот.
Сьогодні вранці влада заявила, що сумнозвісний вбивця BTK,
який у 1970-х наводив жах на мешканців Канзасу,
може бути пов'язаним ще з двома злочинами в інших штатах.
І я подумала: «Та що ж відбувається?»
Далі мені зателефонували
з поліції, хотіли про це поговорити.
ВІЧИТА, КАНЗАС
Мабуть, я його знаю краще за будь-кого у світі.
Попри всі знання й докази, що можуть бути у слідчих,
лише я, знаєте, можу розгадати його шифри, розколоти його.
Якщо мій батько скоїв більше вбивств,
це важливо знати,
бо так сім'ї, які чекають роками, отримають відповіді.
Ті сім'ї заслуговують на відповіді, і правда є правдою.
Але з іншого боку… моє життя теж має цінність,
наскільки я готова жертвувати?
Наскільки я маю піддати себе травмі, щоб їм допомогти?
Мого батька заарештували у 2005 році, мені тоді було 26 років.
Тоді всі, від Опри до Ларрі Кінга й Даян Соєр, хотіли інтерв'ю,
але сім'я просто відмовилася.
Ми відхилили всі пропозиції.
Я все роблю як годиться. Я готую їжу, виховую дітей,
мама-домогосподарка, лідерка жіночої групи в церкві.
Можна сказати: «Та у неї все чудово».
Але насправді всередині я помирала. Просто вони не знали, що я ховалася.
Десять років після його арешту я гнила зсередини,
не могла говорити, бо не думала, що мені можна говорити.
Кодекс Середнього Заходу — брудну білизну на огляд не вивішують.
Тримай все в собі, май пристойний вигляд для сторонніх.
Так вже мене виховали.
А потім, у вересні 2014-го, я вже йшла лягати спати,
і тут Деріен, мій тодішній чоловік, каже:
«У ранковому телешоу був Стівен Кінг,
він говорив про твоїх батьків,
бо написав оповідання
й зняв фільм "Хороший шлюб"».
Розкажіть про це. Я про Денніса Рейдера,
чоловіка з реального життя, з якого ви писали персонажа.
Він став прототипом для персонажа мого оповідання,
він убив десятьох людей, з них двоє були дітьми.
І він мав тривалий шлюб, двох власних дітей. Його дружина,
коли його спіймали,
казала, що вона… й гадки не мала.
Я сіла на ліжку, засмучена, я заплакала, встала з ліжка,
я ходила туди-сюди, я дуже засмутилася.
Я засмутилася через чоловіка, засмутилася через Стівена Кінга,
просто хотіла, щоб нічого цього не було.
Я так довго мовчала,
було багато всього, що потребувало виходу.
«ВІЧИТА-ІҐЛ»
ІНТЕРВ'Ю З ДОЧКОЮ BTK
Перше інтерв'ю в моєму житті. Я просто хвилин 40 виливала душу
щодо того, хто я така… ким був мій батько…
мама, свого шлюбу, якими для мене видалися минулі роки.
Тієї ночі я потрапила в головні новини США,
наступного дня — в новини по всьому світу.
Керрі, дякую, що прийшли до нас на програму.
Дякую, що запросили.
Коли агент мені сказав, я за стіну хапалася, щоб не впасти.
Усе, що я любила, зникло.
Я сама себе вбивала, коли тримала це всередині й мовчала.
МОТЕЛЬ «ВЕСТЕРН ГОЛІДЕЙ»
Мені не здавалося, що це аж надто важливо.
Я не добирала слів.
Багато людей засмутилися через слова, які з мене лилися.
А мене, знаєте, засмутило,
що він вирішив використати нашу… моїх батьків заради натхнення.
Я завжди буду любити батька. Бо він же мій батько.
Але я насправді не вдавалася
в те, що скоїв батько. Не заглиблювалася в злочини.
Я проходила психотерапію, і все почало плутатися.
Він використовував сім'ю, щоб ховатися? Чи кохав він маму?
А нас він любив, чи просто весь цей час використовував?
Я хапала все підряд, досліджувала своє власне життя,
досліджувала батькове життя, щоб про нього говорити.
Усе було дуже заплутано.
МОТЕЛЬ
У 1974 році батько вбив чотирьох із семи членів однієї сім'ї.
За кілька місяців до цього він потрапив під скорочення на «Сессні».
А він любив ту роботу.
Коли його скоротили восени 1973, він казав, що в нього депресія.
Був похмурим і нудився.
Знаєте, він казав: «Без діла жити — дияволу служити».
Йому почали спадати на думку погані речі, і він їх втілював.
ВІЧИТА, КАНЗАС 1974 РІК
У 1974 році я очолював один з підрозділів департаменту поліції Вічити.
Наш начальник поліції вийшов на пенсію і нового начальника поліції
шукали по всій країні.
І я собі подумав: «Та якого біса, гадаю, я подамся.
Мене не призначать, та я подамся».
ПОЛІЦІЮ ОЧОЛИТЬ МІСЦЕВИЙ ЛАМАНІОН ПОЧНЕ СЬОГОДНІ
Претендентів було десь 110.
А посаду отримав я.
Вічита була дуже спокійним містом на Середньому Заході.
Люди займалися своїми справами.
У ті часи у Вічиті
не замикали дверей, не замикали автівок.
Там було дуже спокійно. Чудове місце для життя.
ПОЛІЦІЯ ВІЧИТИ
Як я очолив поліцію, я займався такими речами
як кілька важливих справ, що продовжувалися ще з минулого.
Звісно, коли я став начальником,
про можливість появи серійного вбивці я й не думав.
Тіла Джозефа Отеро, його дружини Джулії, дочки Джозефіни
та сина Джозефа II були знайдені в їхньому будинку в Східній Вічиті.
У 1974 році я був фоторепортером телеканалу «КЕЙК»,
мене направили до одного будинку.
Ми знали, що там сталося вбивство.
Кількості жертв чи подробиць ми не знали.
Я звернув увагу, що ніхто не говорить.
Детективи тримали рота на замку.
Старший син, Чарлі, повернувся зі школи,
увійшов і побачив цю жахливу сцену.
Його батьки вбиті, брат і сестра вбиті.
Він втратив контроль.
Намагався їх відв'язати,
потім побіг до сусідів по допомогу.
Для нього це була травма. Для будь-кого це була б травма.
Це дуже дивний випадок, як для цієї частини країни.
Гадаю, це найгірше, що я бачив
за ці 30 років, що працюю з убивствами.
І ми не відступимося.
Це було жахливе, страшне вбивство.
Як у когось могла піднятися рука на дитину?
ПОЛІЦІЯ СПАНТЕЛИЧЕНА
Такого тут ніколи не було.
ЩОДО МОТИВУ ВБИВСТВА
МЕРДОК-АВЕНЮ ЕДЖМУР-СТРІТ
Я отримував інформацію у справі Отеро
від керівного складу слідчих підрозділів.
Напрямок, який вони обрали з огляду на характер злочину,
вони розглядали можливості, що це злочин з помсти, або,
можливо, це якось пов'язано з наркотиками.
Але інші слідчі розглядали це у сексуальному аспекті.
Пам'ятайте, над цим працювали не один чи два слідчих.
Їх було декілька і вони йшли різними напрямками,
намагалися розкрити цю справу.
Бачити, що Вічита подекуди в занепаді, дуже неприємно.
Знаєте, річ у тім, що… Таке тут було завжди,
але це достобіса пригнічує.
Відвідувати Вічиту мені неприємно.
Це підвищує рівень мого ПТСР.
На мене щось може накотити, і я…
я опиняюся у світі травми.
Я вже й геть забула, що колись ходила пішки, їздила велосипедом
вздовж цієї канави разом з татом.
Тато вчив мене користуватися
путівцями, їздити ними замість шосе.
Власне, він був більш терплячим і спокійнішим за маму.
Мама швидко втрачала витримку.
Проводити з ним час було весело, бо він дозволяв, знаєте,
робити що заманеться, пустувати,
бруднитися, він на це не зважав.
Це лютеранська церква Христа на перетині 53-ї й Гіллсайд.
Мама з татом познайомилися в церкві в серпні 70-го.
То було кохання з першого погляду для них обох.
І десь за дев'ять місяців вони побралися.
Мої дитячі спогади починаються з двох, чи трьох, років.
У нашому будинку було три спальні. У нас був великий сад.
Тато збудував великий будиночок на дереві, з палями.
У тому будиночку в нас був табір.
Ми допомагали у дворі. Він вчив поратися в саду,
висаджувати квіти.
Він брав мене до будівельного магазину,
щосуботи, коли ми будували той будиночок.
Тато не ставився до мене, як до дівчинки.
Я була в нього наче хлопчик, він дозволяв робити все, що й він.
Щойно я почала ходити, я завжди була біля нього.
Ми з Керрі однолітки, тож до школи ми ходили разом.
Вона була з того ж району.
Тому на Гелловін ми були разом, Були в одній футбольній команді.
Все робили разом.
Це була маленька громада, у маленькому містечку, тож всі всіх знали.
Я виросла з Рейдерами, це була сім'я, як і всі інші.
Він робив усе те ж саме, що й інші батьки.
Ми прозвали його гицелем Парк-Сіті.
Ми їх вистежуємо. Собаки захищають свою територію, і вони злі.
Ми намагаємося їх оточити й помістити в огорожу,
працюємо із заявниками, чиїх овець загризли собаки.
Він не лише собак ловив.
Він також займався порушеннями, як-от надто високі бур'яни, всяке таке.
ВІЧИТА-ГАЙТС
Якщо в Парк-Сіті хтось щось порушував, ми жартували:
«Денніс знову дістав свою лінійку».
Зовні мій батько мав вигляд дуже люб'язного, м'якого чоловіка.
Але в тата бували моменти, коли
його щось зачіпало, і він геть змінювався.
Це могло бути небезпечно.
І дитиною я просто знала:
«Краще не залишати взуття надворі, бо через це він кричатиме».
Я знала: не слід сідати на татів стілець на кухні,
що їжу подають йому першому.
Обирати, що ти будеш робити, мав він:
фільми для перегляду, куди підеш…
Таки чимало контролю, еге ж?
А потім ти розумієш, хто такий твій батько, що він приховував…
«ВІЧИТА-ІҐЛ»
ЖОВТЕНЬ 1974 РОКУ
«Вічита-Іґл» була щоденною газетою.
У нас було десь 125 людей,
які працювали з новинами.
Були фоторепортери…
спорт, бізнес, що завгодно.
Практично всі.
Було цікаво.
У ВІЧИТІ ШУКАЮТЬ УБИВЦЮ ОТЕРО
Про Отеро говорили довго, адже…
раніше убивств чотирьох людей, включно з дітьми, у нас не бувало.
ЗАЧІПОК НЕ БАГАТО
Мушу зазначити, що багато чого щодо цієї справи
стало відомим лише потім.
Поліція казала: «Це жорстоко», —
або: «Ось що їм зробили», — чи: «Цього зв'язали».
Але стільки залишалося невідомим.
ЗАГАДКОВА «СТРАТА»…
Ми знали: це жахливо, та не знали наскільки.
… У ВІЧИТІ
Дещо нам довелося тримати в таємниці.
Тобто, ми не хотіли, щоб суспільство знало певні подробиці.
Потім, у жовтні 1974 року,
поліцією взято під арешт братів Сібрингів.
Ці хлопці були педофілами, це вже напевно.
Коли вони опинилися за ґратами, вони зізналися, що вбили сім'ю Отеро.
Звісно ж, це відразу потрапило в новини
й привернуло багато уваги з боку ЗМІ.
Це й спонукало той лист.
СПРАВА ОТЕРО
До «Вічита-Іґл» надійшов лист.
Хтось їм написав: «Агов,
трійця, яку взяли, цього не робила.
І я це знаю, бо,
власне, це зробив я».
Наведені в листі подробиці
чітко вказували,
що той, хто написав того листа, вчинив цей злочин.
Він бажав про себе заявити.
УДАЧІ З ПОЛЮВАННЯМ
У листі було написано, я цитую:
«Я пишу вам цього листа заради платників податків та вашого часу.
Ці троє, яких затримали,
вони геть нічого не знають. Я зробив це сам».
Я ЗРОБИВ ЦЕ САМ
І далі він пише про кожного з убитих.
«Бондаж: руки стягнуто шнуром від жалюзі.
Ступні, гомілки, стегна й талія — мотузкою для білизни,
одним шматком.
Померла від задушення».
Поліція була приголомшена,
бо у них були фото всього цього.
Він описав усе точно на 100%.
До листа він додав постскриптум:
«Оскільки секс-злочинці не змінюють почерк, або не можуть, за своєю природою,
я не змінюватиму свій.
Моїми кодовими словами будуть:
"зв'язати, катувати, вбити".
BTK. Ви зрозумієте, що це знову я.
Вони будуть на наступній жертві».
Пам'ятайте, що йдеться не про, цитую, «звичайного» злочинця.
Йдеться про збочену, хвору людину.
Все говорить про те, що, як припустити, що він ще живий,
то він уб'є знову.
Профайлери ФБР надавали нам інформацію.
І нам казали: «Якщо він не вбиває тут,
він когось вбиває десь в іншому місці».
Ми розіслали попередження іншим департаментам поліції,
послали детективів у різні місця
перевіряти, чи не було там нападів якогось убивці.
І ми так і не змогли звести це все до купи.
Ми дійшли висновку, що нам не вдається знайти цю людину з тієї причини,
що він — один з нас.
Тепер нам було треба зосередитися на якомусь місцевому,
якого ми мали вирахувати.
ЖОВТЕНЬ 1974 РОКУ
БЕРЕЗЕНЬ 1977 року
ШИРЛІ ВАЄН
Ширлі Ваєн була матір'ю-одиначкою.
У неї було троє дітей.
Вона тоді захворіла
й залишилася вдома, бо почувалася недобре.
Ширлі послала шестирічного сина в магазин.
Дорогою додому він зіткнувся з чоловіком
з портфелем,
між ними відбулася розмова.
В результаті цієї розмови, про що б вона не була,
чоловік увійшов у будинок.
Нападник замкнув трьох дітей у ванній.
Вони зрозуміли, що він робить з їхньою матір'ю щось дуже погане.
В результаті вони змогли втекти
через вікно ванної,
щоб кричати, звати на допомогу.
Коли нападник вибіг з будинку,
діти зайшли всередину і, звісно, знайшли матір мертвою на ліжку.
Коли нам надійшла ця справа, слідчі мене поінформували,
що після огляду місця злочину вони вважають,
що може бути зв'язок зі справою Отеро,
з огляду на те, у якому стані було залишено те місце.
Двадцятишестирічну Ширлі Ваєн знайдено з пластиковим пакетом на голові
й шнуром навкруг шиї.
Діти, яких було замкнено у ванній, розповіли поліції,
що нападник мав темне волосся, йому за тридцять, може, за сорок.
Тоді було вирішено не згадувати про прямий зв'язок між цими справами,
поки він не буде визначений достеменно.
БЕРЕЗЕНЬ 1977 РОКУ
ГРУДЕНЬ 1977 РОКУ
На Саут-Першинг… сталося вбивство.
Ненсі Фокс.
Саут-Першинг…
Саме так.
У ВІЧИТІ ЗНАЙДЕНО ВБИТУ
Двадцятип'ятирічну Ненсі Джо Фокс
знайшли мертвою у квартирі на Першинг-стріт.
Її зв'язали й задушили.
Про вбивство повідомив чоловік телефоном-автоматом.
У поліції вважають, що це був убивця.
Якщо ви впізнали цей голос, зателефонуйте 268-4156.
У випадку з Ненсі Фокс телефону лінію було перерізано,
як і у випадку з Отеро.
На підставі доказів, які ми мали, на той час вже було ясно,
що справа Отеро, справа Ширлі Ваєн
і справа Ненсі Фокс
були результатом дій однієї людини.
Це дало початок розслідування
справи серійного вбивці.
ЛЮТИЙ 1978 РОКУ
10 лютого 1978 року
мені зателефонував Ларрі Геттеберг, попросив приїхати
й поглянути на листа, який прийшов на телеканал «КЕЙК».
Адміністраторка, яка сортувала нашу пошту,
побачила лист від BTK.
Вона принесла його до редакції новин і віддала мені.
Я його відкрив, подивився на нього
й подумав: «Господи, от і маємо».
Ми зустрілися з начальником поліції.
Ми сказали: «Ми отримали листа.
Ось цей лист.
За це ми хотіли б, аби ви сьогодні прийшли до нас на випуск вечірніх новин».
Я думав, він відмовиться.
І він викликав начальника детективів.
Вони розмовляли десь хвилин 20.
Потім вони виходять і він каже:
«Гаразд, я буду на вашому вечірньому випуску новин».
Зараз з нами начальник поліції Річард Ламаніон.
У мене є кілька запитань.
Звідки впевненість, що лист від BTK справжній?
Немає жодних сумнівів щодо того, що єдиною людиною,
яка має ту інформацію, що наведена в цьому листі,
може бути лише сам убивця.
Сьогоднішнього листа BTK почав із запитання:
«Скількох я маю вбити, щоб моє ім'я з'явилося в газеті,
чи привернуло увагу країни?»
BTK стверджує, що задушив загалом сімох жінок.
Він надав список своїх жертв, але почав з номера п'ять,
проти якого написав: «Угадайте мотив і жертву».
Тоді вперше всі поза департаментом поліції
дізналися про існування зв'язку
між убивствами Отеро, убивством Ваєн, вбивством Фокс
і сьомим убивством, яке ще не ідентифікували.
Нашим обов'язком перед суспільством було з'ясувати, хто нова жертва.
Якби ми якось спонукали його на подальше спілкування,
можна було б сподіватися зібрати
достатньо доказів, щоб отримати відповіді й дізнатися, хто ця людина.
Я завжди вважав, що Річард Ламаніон був найкращим
з усіх начальників поліції Вічити.
Річард Ламаніон з тих начальників поліції,
які як вже стануть до пошуку злочинця, то не відступляться.
Він був як той пес, що вчепився в інформацію зубами
і нікому не дозволить завадити йому виконати завдання.
Вранці Річард Ламаніон мав зустріч з детективами, які працюють над справою.
У поліції визнають, що перевіряють купу зачіпок,
але ознак прориву в справі немає.
Ввечері Ламаніон збере групу експертів для вивчення
всіх доказів у цьому розслідуванні.
У листі до «КЕЙК» BTK писав про вбивства сімох людей,
але він не вказав ім'я однієї з жертв.
За ті роки було скоєно кілька нерозкритих убивств,
тож у поліції не певні хто сьома жертва BTK.
Кілька джерел з департаменту поліції вважають, що це Кетрін Брайт.
У квітні 1974 року
чоловік на ім'я Кевін Брайт
отримав постріл у голову, він вибіг на вулицю
з криком, що в будинку чоловік,
який у нього стріляв, і що там його сестра Кетрін,
і що той прийшов їх грабувати.
КЕТРІН БРАЙТ
Брат Кетрін, Кевін, частково був свідком убивства,
він зміг, певною мірою, розповісти поліції, що сталося.
Ми знайшли Кетрін Брайт, її зарізали у власному будинку.
Кетрін була студенткою державного університету Вічити.
Зазвичай вона йшла додому сама.
Але того разу прийшла з братом Кевіном,
посеред дня.
Нападник вже був у будинку, він на неї чекав.
Наскільки нам розповів Кевін,
щойно вони ввійшли в будинок,
чоловік наставив на Кевіна зброю
й наказав зв'язати сестру, Кетрін.
Він це виконав…
Потім чоловік вивів Кевіна до іншої кімнати.
Він намагався накинути Кевіну на шию нейлоновий шнур,
саме тоді сталися боротьба й постріл у Кевіна.
Він упав на підлогу, вдав мертвого.
«…Я ПОЧАВ ПРУЧАТИСЯ, ВІН ВИСТРІЛИВ»
Кевіна доправили в лікарню з пораненням голови.
Ми з ним працювали, намагалися ідентифікувати нападника.
Кевінів опис був доволі загальним.
Білий чоловік, десь близько 30,
статура звичайна, десь 90 кілограмів…
Фактично, він нам не допоміг.
…ЗАРІЗАНА, …ПОРАНЕНИЙ ЗЛОВМИСНИКОМ
Не забувайте, що лише коли BTK сказав: «Так, усе це зробив я», —
вимог щось із цим робити побільшало
десь вп'ятеро.
Це відчуття того, що він досі тут,
що так собі й працює, що, наскільки я знаю, мешкає по сусідстві…
Як виявилося, так і було.
Як же ця вулиця занепала.
Тут жила моя найкраща подруга.
Тут я була нянею.
Моя няня жила он на тому боці, отже, це тут.
Ось тут я росла.
Тут усе прибрали, щоб не розламали на шматки,
аби продавати на eBay як сувеніри.
Після мого виступу в ЗМІ сталося багато чого,
Вічита перетворилася на ворожу до мене територію.
Тому вперше я знову тут побувала в 2015 році.
Тобто, я не бувала на своєму подвір'ї цілих десять років.
З одного боку, у мене мільйон спогадів,
що я робила на цьому дереві, а що — на тому.
Ось тут ми з батьком весь час поралися з городиною.
У нього тут були всілякі овочі. Ось тут була клумба з квітками.
А звідси й до туди у нас був сад.
Тут була стежка, йшла туди.
Ось тут був прохід.
А тут тато посадив виноград, це було дурістю.
Ягоди були огидно кислими.
Як бачите… гадаю, що бачите, он там залишилося трохи лози.
Виноград був однією з його божевільних ідей.
Вона, що фотографує?
Хтось бачить, вона фотографує?
Та ні.
Мені важко тут бути, бо…
це ніби повертає мене знову туди, розумієте?
Навіть як у дворі все було добре, ти все одно там,
біля будинку, де не все було завжди добре,
саме там, де був твій тато.
Я хочу сказати, що навіть сьогодні я можу
в подробицях говорити про скоєне моїм батьком.
Ми знаємо, що він скоїв.
Але насправді усвідомити… я й досі то вірю, то не вірю.
Це як: «Тато — BTK», —
«Що? Та ну».
Це й досі не вкладається в голові.
Є ще дещо. Люди знову й знов кажуть: «Стривайте.
Чому вона то каже,
що вона жертва, чому починає плакати,
чому засмучується,
а вже за хвилину говорить про те, як чудово жила?». А я скажу:
бо таким і було моє життя.
Здебільшого воно було добрим,
з такими собі сплесками поганого.
Ми просто не розуміли,
що під тими сплесками був цілий айсберг поганого.
Бачите, тут усе покинуте. Наче запитує: «Що сталося з моєю сім'єю?»
Паркан згнив і завалився.
Я навіть не знаю, чому він досі там.
Усе занепале й огидне.
Наша сім'я вибухнула зсередини.
На це пішло багато часу.
Але… ця травма через батька підірвала нас зсередини,
і ось ми такі.
У вас геть немає поваги до приватності інших.
Вона тут вже не живе.
Їй не треба проходити крізь це щодня.
Ви це розумієте?
Керрі Росон дісталося життя, якого вона сама не обирала.
Де б вона не з'явилася, щойно люди розуміють, що BTK її батько, —
вона відразу стає дочкою BTK.
Як таке пережити?
Я приховувала все щодо мого батька, мого життя, образ, травми,
бо деякі люди абсолютно точно
поставляться до тебе жахливо, тому що ти дитина серійного вбивці.
Казатимуть: «Що ти приховувала? Чого ти не знала?»
Чому не вивела його на чисту воду?»
Я насправді чекала, щоб хтось прийшов
і дав шанс допомогти, чи розповісти.
Як-от округ Осейдж запросив мене консультанткою в цьому розслідуванні.
Я цього не обирала.
Це те, що мені дісталося, це моє життя.
І я маю обрати, що з ним робити.
Готова в це заглибитися?
Завжди, ніколи.
Гадаю, з шукати відповіді може допомогти,
якщо ми повеземо тебе в ті місця,
поглянемо, які будуть спогади.
Це додасть розуміння
й чіткості картинки щодо того, де твій тато міг побувати,
або де, наскільки тобі відомо, він насправді не мав жодних справ.
Отже, публіці було відомо, що між 1974 і 1979 роками
у Вічиті надходили повідомлення від BTK,
до газети й поліції,
на телеканали.
Дивні листи, вірші,
хтось стверджував, що вбив сімох людей.
Усе це, власне, було до мого народження, або ж коли я була маленькою.
Отже, останнього листа він надіслав у 1979 році.
Потім я дізналося, це було в ніч мого першого дня народження.
Батько відсвяткував мій перший день народження,
а потім вийшов у джинсовій куртці влітку й надіслав листа.
ЧУДОВИЙ ПЛАН…
То було останнє повідомлення від убивці BTK на багато років.
…В ОЧІКУВАННІ…
ЗАДОВОЛЕННЯ ВІД ПАСТКИ
Пізніше він казав, що з появою дітей він сповільнився щодо вбивств.
Казав, що був зайнятий вихованням дітей. Як на мене — цькуванням мене.
У мене тут є фото, вони усі перемішані щодо років.
Серед моїх справді улюблених справ з татом були походи до Гранд-Каньйону,
у 86-му ми просто прийшли на каньйону,
потім, у 95-му, ми пробули на тому краю тиждень.
Це було щось. Було холодно
і я спала в наметі впритул до тата, бо мерзла.
Раділа, що я з ним, бо він був теплим.
У нас були ті чудові сімейні відпустки.
Піші походи, табори,
риболовля й ночівлі в таборі у Канзасі,
піші походи в Колорадо, поблизу Дуранго. Там є водосховище в горах.
Ми робили денні переходи, ловили форель.
А ще ми подорожували, як-от у Єллоустоун,
у Тітон, усяке таке.
Я до того, що коли ви дивитеся на ці фото,
то бачите звичайну сім'ю, правда?
НАЦІОНАЛЬНИЙ ПАРК «ГРАНД-ТІТОН»
Батько просто зник з радарів.
І вони не могли його знайти 31 рік,
а він буквально був у них під носом.
Вони шукали не такого, як мій батько,
звичайного чоловіка, який мав справжню сім'ю.
Убивство Отеро сталося у 1974 році.
Було вбивство Отеро, потім ще одне, потім ще,
потім інші вбивства, і, я хочу сказати, вони просто… просто наростали.
А потім… нічого.
15 СІЧНЯ 2004 РОКУ
Цього дня 30 років тому 15-річний Чарлі Отеро прийшов додому зі школи
й побачив, що всю його сім'ю вбито. Так почалася найбільш сумнозвісна,
досі нерозкрита серія вбивств у історії Вічити.
У газеті надрукували статтю до 30-річчя.
Сім'ю Отеро було вбито 30 років тому,
потім були ще убивства.
Але з тих часів ми нічого не чули про BTK.
ХРОНІКА ВБИВЦІ
Ніхто не знав, що з ним.
Було багато теорій, як я пригадую, говорили, що:
А) Його ув'язнено за інший злочин;
Б) Він помер,
або залишив країну, або кудись переїхав, аби його не бачили.
Коли я почала працювати у Вічиті,
у 1984 році, ведучою теленовин,
його згадували так: «О, до речі, був тут такий собі BTK.
він убивав у 70-ті, а зараз усе добре.
Він або помер, або у в'язниці».
І… власне, це було вже легендою.
BTK вже ніхто надто не переймався.
Про нього ніхто не говорив.
Саме це й стало причиною його повернення.
Це екстрений випуск новин від «КЕЙК: Поруч із вами».
Добривечір. Серійний убивця, який роками тероризував Вічиту,
сьогодні знову викликає жах.
У поліції кажуть, що BTK повернувся у Вічиту.
БІЛЛ ТОМАС КІЛЛМАН
І те, як він знову з'явився,
неймовірно шокує.
Він надіслав до газети у Вічиті
водійське посвідчення, пов'язане з убивством,
про причетність до якого ніхто не знав.
БЕРЕЗЕНЬ 2004 РОКУ
Минулої середи нам передали лист, що надійшов на телеканал «КЕЙК».
Ми розглядаємо можливість, що цей лист — від BTK.
Ми передали цей лист до Федерального бюро розслідувань.
Коли надійшов той лист від BTK, прийшов мій бос і каже:
«Нас запросили до цієї справи. Хочеш долучитися?»
І я відповів: «Та звісно ж».
У ВІЧИТІ ЗАДУШЕНО ЖІНКУ
У листі BTK стверджує,
що Вікі Вегерлі — його восьма жертва.
Її знайшли задушеною в неї вдома у вересні 1986 року,
через багато років від останньої появи BTK.
У тому листі були фото з місця злочину.
Місця злочину, жертвою якого стала Вікі Вегерлі.
Її було вбито вдома.
Особливістю того вбивства було те, що коли приїхала швидка допомога,
у спробі врятувати їй життя її звідти забрали до лікарні
до того, як прибули детективів поліції,
можливості фотографувати не було.
У поліції не було фото того місця злочину.
Але на надісланих BTK фото
чітко видно, що жертва
в її будинку, і що вона мертва.
Томи ми знали: хто б це не був, він не брехав.
Власне, це був BTK.
BTK ПОВЕРНУВСЯ ЧЕРЕЗ 25 РОКІВ
Уявляєте,
як його потішив цей заголовок?
BTK ПОВЕРНУВСЯ ЧЕРЕЗ 25 РОКІВ
Саме цього він і хотів, стати знаменитим.
І таки став.
ДРУГЕ ПОКОЛІННЯ МОЛОДИХ ЖІНОК НАЖАХАНЕ BTK
У нас був такий самий шок,
як і в звичайних людей з вулиці.
Усі в ЗМІ
і, певною мірою, в поліції, думали: «Що?»
Як і всі у Вічиті, спіробітники «КЕЙК» сподівалися,
що BTK — це стара історія, просто давня справа.
Але тепер, коли в поліції кажуть, що він повернувся, повернувся й жах.
Стівену Релфорду було п'ять років, коли BTK убив його матір,
але ще гірше те, що йому з іще двома дітьми довелося це все чути.
Це й досі мене мучить.
-Досі? -Саме так.
Що саме вас мучить?
Це ж я відчинив двері якомусь *****.
Я його впустив, розумієте?
Цього неможливо забути.
Це стало одним з найбільш шокуючих відкриттів у моїй кар'єрі.
Найгірша частина:
що ще він скоїть, щоб дістати публічності?
«КЕЙК — ЕЙ-БІ-СІ»
Щойно це потрапило у ЗМІ, телефон розривався,
пішли листи електронною поштою.
Почали надходити зачіпки,
люди ділилися тим, ким на їхню думку міг бути вбивця BTK,
чи іншими підказками.
ТОМАС Б. КІНГ
А всі опрацювати неможливо.
Неможливо розглянути кожне повідомлення.
Але яке з них відкласти вбік? Чи не виявиться воно саме тим?
Це дуже, дуже важко.
Зараз скажу, що тут у нас.
Нам тут надійшов дуже підозрілий лист.
Відправник Томас Б. Кінг.
ТОМАС Б. КІНГ ВІЧИТА, КАНЗАС
Друге після його повернення відправлення надійшло на телеканал «КЕЙК».
Так, я Глен Горн.
І це була «Історія BTK»,
книжка, яку він хотів написати про самого себе.
Там було написано: «Розділ перший, другий, третій, четвертий».
«Історія BTK. Народження серійного вбивці. Світанок. Фетиш. Світ фантазій.
Пошук починається. Сховки BTK. Піжами. Почерк-підпис-хитрощі. Цінні спогади.
Вихід на поклін. Смеркання. Далі буде?»
Тринадцятий розділ.
«Далі буде?»
Ніхто не знав, чи прагне він публічності настільки,
щоб вбивати далі.
ФБР, підрозділ з вивчення поведінки,
дали нам інструкції, відразу. Вони казали:
«Найкращі шанси його впіймати будуть якщо втримаєте його на зв'язку.
Нехай йому… буде комфортно
з вами спілкуватися».
Після цього ми отримували від нього повідомлення приблизно щомісяця,
що шість тижнів.
Минулого тижня він до місцевого телеканалу надійшли три посилки з прикрасами,
можливо, вони належали жертві.
Вони були у коробці UPS.
Працівник UPS розкрив конверт, у ньому були фото
й лист від BTK.
ХЕПП КЕЙКЕМАН
Він наче їх підбурював: ану, знайдіть мене.
Дражнив загадковими підказками, що могли бути, або не бути, справжніми.
ДОПОМОЖІМО ЗМІ
Ми знали, що він нас дивиться, адже він писав таке,
що вказувало на те, що він щовечора нас дивився.
У новинах о десятій я зауважила,
що ми з Джефом застудилися.
Підхопили якусь інфекцію.
Два дні по тому ми отримали листа,
і там було написано: «Сподіваюся, Сьюзен і Джеффу вже краще».
ШКОДА, ЩО ВОНИ ЗАСТУДИЛИСЯ
Мене й досі
охоплює те саме…
відчуття цілковитого жаху по всьому тілу,
коли про я це говорю.
Це одна з найскладніших справ, над якими я колись працював.
Гадаю, було б цікаво поговорити з людиною, яка це робить.
ТРАВЕНЬ 2004 РОКУ
СІЧЕНЬ 2005 РОКУ
Це листівка, а не лист.
Тут написано:
«Між перехрестями Сенеки з 69-ю Норт і 77-ю Норт.
Коробка від пластівців.
Пакунок з Літл Мексом і лялькою.
Якось дайте мені знати, чи ви, або поліція, це отримали».
Конкретно цим повідомленням
він дає поліції ще одну підказку.
Там, на розі, коробка від пластівців.
Ми негайно туди послали репортера й фотографа.
Коробка була на путівці, під дорожнім знаком.
І ми там багато фільмували.
Лейтенант Кен Ландвер і детектив Келлі Отіс прибули
трохи пізніше, слідчі дії на тому місці тривали декілька годин.
Поліція попросила не розголошувати локацію,
це в інтересах слідства.
Приїхала поліція й забрала ту коробку.
Вони самі її відкрили.
Усередині була лялька Барбі
із зашморгом на шиї.
ПЛАСТІВЦІ
Через повідомлення в коробках від пластівців
він висловив бажання спілкуватися з нами через комп'ютерні дискети.
Його хвилювало, що ми зможемо його відстежити.
І він написав: «Це мене викаже?»
А потім дещо дуже цікаве. Він написав: «Скажіть чесно».
СКАЖІТЬ ЧЕСНО
І потім він написав, щоб ми йому відповідали через газету,
починати словами: «Рексе, все буде добре».
Кенні Ландвер розмістив оголошення, як попросив BTK.
І він надіслав дискету.
Метадані вказували, що її використали в публічній бібліотеці Парк-Сіті.
Лютеранська церква Христа…
Й ім'я користувача.
Це ім'я було просто «Денніс».
Перехресний пошук у цих двох організаціях за кілька хвилин
вказав на такого собі Денніса Рейдера,
голову парафіяльної ради лютеранської церкви Христа.
Айтівців департаменту поліції Вічити це дуже заінтригувало.
ВІЧИТА
ПАРК-СІТІ
Згодом вони визначили адресу в Парк-Сіті,
це поруч з Вічитою.
Я був готовий. Подумав: «Ось воно. Гайда за ним».
Але Кенні Ландверт сказав: «Маємо бути абсолютно певними, що це BTK.
Потрібен зразок ДНК».
Я звернув увагу, що його дочка навчалася в університеті штату Канзас.
А з часів власного навчання я знав,
що, як ти там навчаєшся і в тебе щось зі здоров'ям,
ти потрапиш у студентську лікарню Лафіна.
І я сказав: «Я туди навідаюся, ану в них щось є».
За записами, коли вона була студенткою, їй робили мазок.
Мені надали зразок.
Я віддав його на аналіз ДНК.
І згодом мені зателефонували.
«Це дитина вашого BTK».
Першому я зателефонував Кенні Ландверу.
«Кенні, це він».
«Чудово. Зустрінемося з самого ранку».
25 ЛЮТОГО 2005 РОКУ
Той ранок в редакції новин почався з моніторингу радіообміну
поліції і один з тих, кому було доручено, сказав:
«У Парк-Сіті щось відбувається.
Не знаю, що саме, але хтось має туди поїхати».
У нас шестеро. Передав 1-6. Прийом.
Ми знади, що Денніс Рейдер комунальний працівник
і що він щодня їздить додому на обід.
Тому ми стояли на дорозі біля його дому
й чекали, коли він приїде.
Коли він їхав повз нас, позаду виїхало патрульне авто поліції,
вони увімкнули сирену й маячки і змусили його зупинитися.
Мені спало на думку: «Він здогадається, що це кінець.
Думаю, він схоче піти гучно».
А я такого не хотів.
Я під'їхав до патрульної автівки,
підійшов до пікапа Денніса Рейдера, він саме відчиняв дверцята
й починав виходити.
Я його просто схопив і…
просто скрутив і повалив прямо на бетон.
Тоді до мене приєдналися інші з нашого підрозділу.
Ми наділи на нього кайданки, підняли.
Я стояв і все ще тримав його,
він до мене обернувся, поглянув у очі й каже:
«Не могли б ви сказати дружині, що на обід я не прийду?
Гадаю, адресу ви знаєте».
Мого батька заарештували у 2005 році, мені тоді було 26 років.
І, знаєте, у нас із чоловіком усе пішло шкереберть.
Шлюб тривав 18 місяців.
Ми були дуже молоді, жили в Мічигані самі.
У нас була одна бесіда з ФБР, у перший вікенд,
а потім:
«Бувай. Ти сама по собі».
Я дуже розлютилася. Злилася через ту ДНК.
Вважала це порушенням приватності.
Я соромилася, що робила мазок.
Я вже була зла на поліцію. Я була зла на ФБР.
Я була зла на всіх.
Наші життя просто скінчилися.
Це потрясіння, божевілля. Я злилася на всіх.
Після арешту мені доручили виконати обшук
будинку, у якому з дружиною мешкав Денніс Рейдер.
Коли я увійшов, то першим, що я побачив,
були фото на стіні, над диваном,
на яких він із сім'єю на різних подіях університету штату,
церемонії університету, футбол, ще якісь. Усяке таке.
І я такий: «От так так».
Знайдене в тому будинку
просто створило для мене ще більше запитань.
Наприклад, біля вхідних дверей
стоїть… шафа для одягу.
Але на поличці,
що над куртками, був набір для вбивств.
Невелика сумка, у ній мотузки з зашморгами, бандана.
Там були кайданки й автоматичний пістолет 32 калібру.
У сараї за будинком теж було дещо цікаве.
Трофеї. Прикраси. Речі, що торкалися їхньої шкіри.
Одяг, конкретніше — спідня білизна.
Він усе це зберігав.
Реці, які вочевидь призначалися
і, можливо, використовувалися для катування його жертв.
Як слідчого мене це дуже схвилювало.
І я подумав: «А це таки показує, що в нього в голові».
Це місце приваблює до себе сотні місцевих,
вони просто приходять подивитися.
Парк-Сіті, невеличка громада, де всі знають всіх інших,
чи так їм здавалося.
Я розмовляв з його дружиною, і вона абсолютно все заперечувала.
Казала: «Ні».
Вона була дуже милою, доброю. Не кричала на нас.
Вона казала: «Ні. Ви взяли не того».
І коли ми з нею розмовляли, зателефонувала Керрі.
Ми не могли додзвонитися до мами аж до вечора.
Вона була в жахливому стані. Як і я.
Ми з нею ніби були на різних хвилях.
Вона сказала Керрі: «Ти ж знаєш батька.
Ти знаєш, що це неправильно. Це якась жахлива помилка.
Він не вбивця.
Він не такий».
Я не думала, що переживу ту ніч.
Тобто, ви — двоє людей,
які живуть разом, взаємодіють,
у вас багато спільного.
Чи думаю я, що вона щось знала?
Ні.
Мабуть, найближче вона була
коли…
Вони сиділи, дивилися телевізор
і на одному з телеканалів
зачитували одне з його повідомлень.
Коли випуск новин закінчився,
вона сказала: «Той BTK,
він пише так само як ти».
І він…
Він нічого не сказав,
але я маю чітке відчуття, десь у глибині душі,
що, якби вона продовжила,
він би її позбувся.
РАНКОВА ПРОГРАМА
ПОЛІЦІЯ ВІЧИТИ
Деннісе, хочу дещо запитати.
Як думаєте, чому ми зараз з вами розмовляємо?
Ну, я не знаю.
Оскільки я підозрюваний, гадаю у вас на мене щось є.
Хіба вам не цікаво, що?
Ну, так.
Розповісти вам?
Перший допит проводили Кенні Ландвер
і один зі спеціалістів з поведінки з ФБР.
Кенні просто виклав на стіл,
знаєте, усі докази обвинувачення, які ми проти нього мали.
-Ви знаєте, що це? -Дискета.
Отож.
Я до того, що причина, з якої купу… ціла купа грошей іде
криміналістам-комп'ютерникам, це дитяче порно.
-Перепрошую? Ні. -Дитяче порно.
Тому ФБР і місцеві
добре навчилися
працювати з дисками
і вміють їх відстежувати.
-Цікаво. -Тож, коли ми отримуємо…
Коли в нас є щось таке-от, ми можемо його вивчити
і з'ясувати, що воно з лютеранської церкви Христа.
Потім ми можемо попорпатися у тих комп'ютерах
і дізнатися, що людиною, яка входила, був Денніс.
А коли дійшло до ДНК, він зрозумів, що це все.
Кенні Ландвер йому сказав:
«Ми маємо збіг по ДНК через вашу дочку.
Ваші діти проходили медичний огляд.
Я можу взяти зразки й проаналізувати.
І я знаю, що BTK — батько ваших дітей.
Це мене на вас і вивело».
Думаю, саме це… Саме це його й доконало.
Це було помітно.
Він сказав: «Деннісе», — каже: «Скажи нам, хто ти».
Чому б просто не сказати?
Гадаю, ви й так знаєте.
-Чого вам іще? -Скажіть, хто ви.
BTK.
Ви — BTK.
Щойно він спромігся сказати це правоохоронцям,
ніби відкрився шлюз і він почав розповідати про кожен злочин.
Про два злочини,
які до того ми з ним не пов'язували.
Це був проєкт «Собачниця».
Я дав їй таке кодове ім'я.
Власне, ввечері я мав трохи вільного часу.
Я її вбив вночі в п'ятницю.
ДОЛОРЕС ДЕВІС
19 січня 1991 року Долорес Д. Девіс було викрадено з дому.
Через 13 днів її тіло знайшли
під мостом на півночі округу Седжвік.
Ну, я почав її зв'язувати,
гадаю, вона зрозуміла, що це скінчиться погано.
Каже: «Не вбивай мене».
А я натяг їй на голову колготки й задушив її.
Відвіз її туди, викинув
під міст.
Січень 91-го…
Мам сильно захворіла, вона пролежала в лікарні
з пневмонією днів 10–12.
У тата стрес, бо він без роботи.
Грошей немає. Він намагався щось готувати.
Готувати він не вмів. Робив дивну яєшню.
Незабаром він убив пані Девіс.
Він поклав її тіло в наш універсал.
Потім він дав менітой універсал, щоб я їздила до школи.
ВИПУСК'96
Я… я подумала: «Ні, так геть не можна».
Подумати лишень, пані Девіс лежала в тій автівці.
Мене призначили розслідувати справу Марін Гедж.
І…
Я б хотів знати, що привернуло до неї вашу увагу?
Ну, як я вже пояснював іншим,
У мене їх завжди була ціла купа.
Я називаю це проєктами. Вона — проєкт «Квітка».
Ні, печиво, проєкт «Печиво».
МАРІН ГЕДЖ
Коли мені було шість років,
наша сусідка, пані Гедж, зникла.
Її тіло знайшли через два тижні, вона була задушена.
Я це зробив
під час походу скаутів.
Хороше прикриття для такого, як я.
Ідеш у похід з ночівлею в таборі, вислизаєш.
Я припаркував автівку на алеї до боулінгу.
Взяв свою сумку для боулінгу, купив пива.
Перерізав телефонну лінію, дуже тихо видавив шибку,
прокрався в будинок.
Батьків набір з убивства Гедж —
темно-бордова сумка для боулінгу, стара, з білою смугою.
Тато у нього не грав. Ми були на боулінгу, кілька разів.
Не розумію, чому мама не… знаєте:
«Нащо тобі раптом знадобилася сумка для боулінгу?»
Але божевільне тут те, що, коли він вбив пані Гедж у її ж ліжку,
він загорнув її у ковдру й виніс,
поклав у її автівку, в багажник,
і відвіз до лютеранської церкви Христа, в яку ми ходимо.
Потім він зняв з неї одяг, перевдягнув
і фотографував, як практикує бондаж на її мертвому тілі.
Отже, ви вирішили, що хочете відвезти її до церкви.
Живою чи мертвою, вона мала опинитися в тій церкві.
Власне кажучи, я намагався працювати над лігвом BTK,
такою собі домівкою й камерою тортур.
Ось чого я хотів досягти у своєму світі фантазій.
Я з дитинства пам'ятаю одну неділю.
Я біля лютеранської церкви Христа
і я залізаю на ті реально високі сосни,
я завжди на них лазила, як ми ходили до церкви.
Коли знайшли пані Гедж, через кілька тижнів,
біля її тіла знайшли дивні, довгі соснові голки.
Вони не знали, звідки ті голки, сосен в Канзасі не надто багато.
Щоб тут виросла сосна, її треба посадити.
А ті голки були з сосен, на які я залазила біля церкви.
Я чітко розумів, що він дуже пишається цими вбивствами.
Він шкодував…
Він вголос нам казав, що шкодує, що їх було мало.
Він нам сказав: «Був би я самотнім вовком,
без усіх тих громадських обов'язків, сім'ї, церкви, роботи…
Якби я не мусив усе те робити,
убивств було б набагато більше».
BTK ПОВЕРНУВСЯ ЦЕНТР ВІЧИТИ
Прибувають національні ЗМІ,
це «Доброго ранку, Америко», CNN,
«Дейтлайн», «Праймтайм-Лайв».
Упродовж дня вони всі зберуться у Вічиті,
бо ця подія — це подія загальнонаціонального масштабу.
Звісно ж, усі висвітлюють її наживо. І начальник поліції Вічити каже…
Результат: убивцю BTK заарештовано.
Натовп радісно вигукував.
На ту пресконференцію зібрався натовп.
І представники національних ЗМІ питали: «Чому люди так радіють?»
Вони не розуміли, яке полегшення ми відчули,
від того, що його нарешті впіймали.
Вічита, поліція й постраждалі,
усі відчули полегшення після арешту 59-річного Денніса Рейдера.
Це неймовірно, але це добре.
ДЕЙЛ БАТЬКО НЕНСІ ФОКС
Що ми цього всього позбудемося.
Зрештою все вийде на світло і він отримає… що має отримати.
Робота команди правоохоронців
Що ви думаєте про те,
що він жив у цій громаді усі ці роки?
Жив, дихав, працював?
Розумник, тупий сучий син.
Усе нормально.
Пригадую, як перед пресконференцією телефонував брат.
Він сказав: «Кажуть, це гицель з Парк-Сіті».
І я пам'ятаю, як сказала: «Що?
Гицельв з Парк-Сіті?» У Парк-Сіті був лише один гицель.
І це — тато Керрі.
Ніколи не забуду слова тата: «Неможливо, що це Денніс».
І я вже не відходила від телевізора.
Сусіди, з якими я розмовляла, про мешканців
будинку, у якому зібралася поліція.
Це жахливо. Телефонували мої батьки. Тато мало не плакав.
Сама думка, що… Я самотня мама, живу з двома дітьми,
і він бував у моєму будинку.
Мене шокувала думка, що це міг бути будь-хто з цієї парафії,
або хтось знайомий.
За весь час, що я знаю Денніса, можу сказати, що нічого
у наших розмовах ніщо не могло навіть натякнути на ці звинувачення.
Чудовий лідер скаутів.
Просто, коли він постарішав, діти виросли й роз'їхалися,
він став трохи дивним.
Гадаю, найбільшим шоком для людей стало те, що він був звичайним чоловіком.
Він працював, ходив на роботу щодня.
У нього була сім'я, дружина, двоє дітей.
І він серійний убивця?
У сі хотіли інтерв'ю з Полою, Керрі, чи її братом.
Усі цього хотіли.
Звісно ж, кажуть:
«Як це, ви не знали? Як вони не знали?»
І я пам'ятаю, як я їх захищала,
що… вони справді не знали.
Ніхто тут не знав.
Він дурив не лише свою сім'ю.
Він дурив церкву.
Він дурив усе місто.
Він обдурив буквально всіх.
ІСУС ЛЮБИТЬ ВІЧИТУ
Перші вихідні після арешту батька.
Мамі було геть не добре.
У неї був шок. У мене теж.
Приїхали дідусь із бабусею.
Приїхали мої кузени.
Моя тітка швидко мотнулася у KFC,
накупила там усього по повній.
І ми всі просто сиділи і їли.
Я почувалася, наче на похороні.
Просто сидите і їсте.
І навіть у такий момент ви трохи смієтеся,
або одночасно плачете.
Щось розповідаєте.
Знаєте, мама доволі швидко сказала:
«Таке відчуття, ніби твій батько помер і ми тут зібралися
після похорону».
І я відповіла: «Я знаю, мамо».
Мама, у першу ніч,
вона плакала, хотіла, щоб я спала з нею в ліжку.
А я не могла впоратися, для мене це було забагато.
Мене ще трусило, я була розбита.
І я просто… це було занадто. Я не могла. І я…
я буквально мусила залишити маму саму.
Просто… це було занадто. Я не могла.
Зараз стосунків з мамою не існує.
Ми відсторонилися.
У дитинстві ми добре ладнали,
і… після арешту ладнаємо.
Та я накреслила лінію.
Не можна про це говорити. Просто треба зібратися і йти працювати.
Розповідати не можна.
У сім'ї лише я говорю публічно.
Не знаю, це до біса засмучує,
бо тато ж досі живий, так?
Мама, вона може з ним розлучитися.
Відрізати його. Має таку можливість.
Відокремитися, жити далі.
Для нас із братом це неможливо.
Він мій тато назавжди. Я й схожа на нього.
Тож я,
я ніколи не вважала, що тато помер.
На початку… Пастор казав, що, може, нам допоможе,
якщо писатимемо татові те, що ми йому хочемо сказати.
От я й почала писати татові у березні 2005-го.
«Привіт, тату. Фізично я в нормі.
Я вдома в Мічигані, у безпеці.
ЗМІ писали, що це я тебе здала.
Це неправда.
Я, як і інші, нічого не знала, поки у двері не постукало ФБР.
Я намагалася їм сказати, який ти чудовий,
який ти чудовий тато,
як сильно вони схибили й заарештували не того.
Намагалася. Ми всі намагалися, а вони не слухали.
Ми не знаємо, хто той інший,
але ми щиро любимо чоловіка й батька, людину, яку ми знаємо.
Може, з тобою щось трапилося в дитинстві,
може, ти б хотів про це поговорити.
Мені дуже шкода, якщо з тобою щось сталося.
Ти маєш знати: не твоя провина, якщо щось було в дитинстві.
Ми б хотіли знати відповіді, якщо ти зможеш їх надати. Нам, або собі».
У своєму листі я намагалася бути дуже обережною, не виказати злості,
не бути надто емоційною, щоб він знав, що я досі його люблю.
ЛЮБА КЕРРІ,
Він відповів на мій лист 26 березня 2005 року.
Люба Керрі, вітаю з Великоднем.
«Дуже дякую за твій лист.
Мене переповнили емоції й радість.
Я починав думати,
що ніхто з близьких мені не напише.
Твій лист дуже щирий,
я бачу, що його писала дочка, яка мене любить і розуміє.
Обвинувачення висунуть 19 квітня.
Можна заявити про непідсудність через божевілля, та не знаю,
що краще, психушка, чи в'язниця, у довгостроковій перспективі».
Він вагався,
а ми не розуміли, що відбувається.
Ти ж знаєш, що у них на тебе є,
Ти це зробив. Відповідай, як чоловік.
Це розчаровувало, дуже.
Ми не хотіли проходити через суд.
Але в червні 2005 року тато визнав себе винним,
тоді вперше нам це було сказано прямо.
ОКРУГ СЕДЖВІК СУД
Важко повірити, що це і є чоловік, який, за словами правоохоронців,
тероризував Вічиту, Канзас, з 1974 року.
Але Рейдера звинувачують в десяти вбивствах
у справах, відомих як «справи BTK».
У залі суду рідні деяких жертв BTK вперше змогли побачити чоловіка,
якого поліція вважає вбивцею їхніх близьких.
Усім встати.
Попереднє слухання справи Денніса Рейдера відбулося у червні 2005 р.
Він визнав себе винним. Ми: «Гаразд, можна йти додому».
Та де там.
Денніс Рейдер у подробицях розповідав
про кожне вбивство.
Я хочу, щоб ви власними словами розповіли, чому вважаєте себе винним.
Почнемо з першого епізоду.
До того я ще нікого не задушив,
тому не знав, який тиск треба застосовувати,
скільки піде часу.
Вона боролася, я майже втратив контроль.
Задушення на ній не спрацювало і я скористався ножем.
Я дав їй склянку води, трохи заспокоїв,
а потім заходився її зв'язувати, потім
надів їй на голову пакет і задушив.
Це тривало 45 жахливих хвилин.
60-річний Денніс Рейдер спокійно,
у подробицях описував десять убивств, які він каже, він скоїв.
Мине ходили на суд. Не хотіли там бути.
Ми не могли витерпіти ЗМІ.
Ми хотіли, щоб час у суді належав рідним жертв.
Не хотіли заважати. Ми насправді не могли з цим впоратися.
Було дуже важко чути, як він визнає себе винним,
почути це від нього самого.
Як начитаєшся про серійних вбивць,
знаєш, що є, як вони кажуть, різні фази.
Одна з таких фаз — це етап відбору.
По суті, це коли ти підшукуєш жертву.
Коли когось береш на приціл, переходиш до переслідування.
Їх може бути кілька, та ти загострюєш увагу на цій людині.
Це… Це і є жертва.
Гаразд, що, насправді?
Усі ці випадки, ці десять убивств,
спричинило бажання вдовольнити сексуальні фантазії, правильно?
Так.
Гаразд, можете сідати, пане Рейдере.
Ось так Денніс Рейдер говорив про десять жорстоких убивств,
наче це робота.
Саме так. Здається, для нього це просто робота
і він просто розповідає про те, як її виконував.
Ми з моїм співведучим такі:
«Цього не може бути».
Можете уявити себе на місці його дочки чи сина того дня?
Виплило багато чого, я відокремлювала себе від усього цього.
Це була катастрофа. Це… Просто…
Я не могла цього витримати. Знаєте, просто не витримувала.
Усім встати.
Здається, у залі суду в Канзасі цими днями буде багато емоцій.
Починаються слухання щодо вироку
серійному вбивці Деннісу Рейдеру.
Цей судовий процес накрив Вічиту, місто з 350 000 мешканців,
багато з яких не знали життя без BTK.
Окружний прокурор, Нола Фулстон,
під час того слухання намагалася
якомога сильніше принизити Денніса Рейдера.
Що це?
Це пластикова… маска.
В околицях Вічити було виконано кілька обшуків.
Денніс Рейдер сказав: «В офісі ви знайдете цілу жилу,
у моїй картотеці».
Картотека навіть не була замкнена, вочевидь він почувався в безпеці,
якщо все це тут зберігав.
Там була купа фотографій,
які він робив впродовж тривалого часу,
і багато малюнків.
Усе було підписане, з датами, в алфавітному порядку.
Були перехресні посилання, щоб було легше шукати.
Він, власне, склав робочий аркуш
зі своїми проєктами.
Це приладдя, яке він фотографував.
Коли я переписувалася з татом, він написав, що далі буде гірше,
і я подумала: «Що ще гірше за вбивство?»
О, то є ще?
У нього таких сотні, як не тисячі.
Окружний прокурор показала фото Денніса Райдера
з нейлоновою панчохою на голові,
вона хотіла показати світові, наскільки він хвора людина.
Раптом з'являються фото на яких тато в бондажі,
голий у підвалі дідусевого будинку, одягнений в одяг жертви.
Просто якесь нескінченне пекельне шоу.
Прокурори демонструють жахливі подробиці.
Присутні родичі кількох жертв, знову переживають кошмар.
І сьогодні перед цими сім'ями постане сам Рейдер.
Попри намагання Денніса Рейдера знищити мою сім'ю, ми вижили,
стали сильніші й ближчі ніж будь-коли.
Ця наша любов викувана болем і втратою.
Що стосується мене, коли це все було скоєно,
зусилля Денніса Рейдера вбити сім'ю Отеро провалилися.
Хоч ми й не зустрічалися, моє обличчя тобі знайоме.
Це обличчя людини, яку ти вбив 30 років тому,
обличчя моєї матері, Джулії Отеро.
Біль та страждання, яких він завдав нашій сім'ї
через втрату прекрасної дівчини, якій був 21 рік,
а потім він просто жив своїм життям, вже 31 рік,
із сім'єю, ростив дітей.
Я не можу цього вам пояснити.
Немає слів, щоб дати вам зрозуміти, що означала для мене
й моєї сім'ї втрата Ненсі.
Я втратила подругу, близьку людину.
У моїх дітей ніколи не буде тітоньки,
і мене ніколи не буде сестри.
Майже 19 років тому у нас із братом
забрали найважливішу в нашому житті жінку.
Несправедливо, що у нас було так мало часу з нею.
Я лише прошу суд винести цьому монстру найсуворіший
з дозволених законом вироків.
Я не…
підготувався до цього виступу, але…
знаєте,
я просто хотів би, щоб він страждав до кінця свого життя.
І,
розумієте, я не…
Це все.
Говорю від імені мами, яка духовно з нами, за мою сім'ю,
і, сподіваюся, за всю родину тих хто вижив.
Присвятімо цей день пам'яті про тих, хто не може бути з нами.
Сьогодні кожен з нас мовчки згадає,
брата,
дружину,
матір,
сестру,
доньку, бабусю.
Поки ти в агонії усвідомлюватимеш,
що, за іронією, твої останні жертви — це твоя власна сім'я,
ми обіймемо нову рідню, яку тепер маємо,
з ким у нас завжди буде зв'язок,
який викувався з болю від горя й втрати.
Родичі жертв були неймовірні.
Коли суддя надав Деннісові Рейдеру можливість говорити,
вони не хотіли дозволити Деннісу Рейдеру почуватися переможцем.
Пане Рейдере, бажаєте щось сказати на свій захист,
щодо пом'якшення покарання?
Тоді рідні жертв вийшли із зали суду.
Ваша честе, народе округу Седжвік, жертви.
Я усвідомлюю, що злочини, які я скоїв…
Мені продовжувати, чи…
Гаразд.
Після виступів жертв йому дали слово.
У нього була можливість перепросити,
або сказати щось значуще, або, знаєте, сказати, що йому шкода.
Натомість він встає й усім дякує.
Він дякує поліції, прокуратурі,
дякує сім'ям жертв, він дякує судді.
Це, знаєте, таки чудернацько.
Пане Рейдере, встаньте.
На основі вашого визнання
перед цим судом 27 червня 005 року,
я знову оголошую вас винним.
Суддя його засудив до 175 років ув'язнення,
то було востаннє, коли він був не за ґратами.
МОТЕЛЬ
Після арешту батька я про все це не говорила.
Я не… Я взагалі оминала цю тему майже десять років.
Як хто питав: «Розкажи про своє життя, про батька», —
чи про це заходила мова у розмові,
я казала, що живу окремо від батька, або що він у в'язниці.
За кодексом Середнього Заходу. Не говори про погане.
А потім тієї ночі я дізналася про Стівена Кінга…
Коли я… Коли мені зателефонував репортер «Іґл»,
це було, ніби мені вперше дали дозвіл випустити це все назовні.
І щойно мені сказали: «Гаразд, ти можеш про це говорити», —
я ніби… воно з мене вийшло і тоді я почала зцілюватися.
У 2015 році я почала вчитися, як писати.
Першу книжку я написала за чотири роки,
а потім вона стала національним бестселером у 2019-му.
Ви неймовірно смілива, що написали про це, винесли на загал.
Я пройшла крізь пекло, але й досі тут. Тому я кажу: тримайтеся.
Надія завжди поруч. Ніколи не здавайтеся.
Коли я отак-от сиджу,
мене оточують речі, пов'язані з татом.
Фото мого тата, моя книжка про мого тата.
Я хочу сказати, що та, хто я зараз,
моя особистість, вона, на жаль, нерозривно пов'язана з моїм батьком.
У мене були проблеми на фейсбуці, люди надсилали імейли,
писали в інстаграмі, надсилали СМС,
переслідували, погрожували вбити,
казали, мовляв, шкода, в тата не було одинадцятої жертви, мене.
Мій психотерапевт нещодавно запитав:
«Що б сталося, якби ти просто це все покинула?»
І я відповіла, що так було б спокійніше.
Та реальність така, що тепер на цьому зав'язана моя кар'єра.
ОКРУГ ОСЕЙДЖ ОФІС ШЕРИФА
Якщо поглянути на це й на те,
це стосується нерозкритого вбивства.
ДЖЕЙМС РІД ОФІС ШЕРИФА ОКРУГУ ОСЕЙДЖ
Я хотів його відвідати, поговорити.
«Жінка, 26 років, зникла в суботу,
пішла розвісити випрані речі, можливо, жертва злочину».
Деніс Ратберн, 25 років,
вийшла з дому між 15:00 і 20:30 у суботу
з візком наповненим мокрою білизною.
Не повернулася».
Що скажете про цю місцевість?
Ми каталися там на велосипедах.
Ми їздили туди велосипедами, тож можемо з'їздити й оглянути.
У нас була нарада. Я проглядала татові записи.
Він мав три блокноти на спіралях, він робив нотатки
щодо своїх проєктів, тобто переслідування, іноді — убивства
і проникнення у житло. У нього їх було 70 чи 80.
І вони просто… мені дозволили подивитися.
Це все долучили до доказів у 2005 році,
але мене до них не допускали, так?
Конкретні локації, куди ми можемо поїхати й подивитися.
Я читаю татові записи, у нього є позначка,
«'81» — 1981 рік.
Мені тоді було… два, три роки.
Запис, всі літери великі: «Керрі / B&D», — що означає «гра з бондажем».
Я на це дивлюся й така собі: «Що за хрінь?»
А поті ще… відразу після цього:
«Діти / ванна / S», —
у тата це означало «секс».
І я така: «Тато що, розбещував мене у ванні, коли мені було три роки?»
І що за… чому… Чому моє ім'я поряд з грою з бондажем?
І тоді я дуже розхвилювалася. Я була геть спантеличена.
Може, тато тренувався в моїй кімнаті.
Він тренувався на мені?
В дитинстві у мене були проблеми з нічними кошмарами.
Частина тих кошмарів,
мокре ліжко, страх темряви, переляк у ліжку,
могли мати зв'язок з поганою людиною в будинку.
Щось на кшталт вторгнення.
Він робив це з жертвами.
Я не знала, звідки це походило.
Гадаю, моя підсвідомість з дитинства намагалася це з мене вивергнути.
Ніби казала: «Агов, у моєму домі погана людина».
Побачити написане його рукою своє ім'я в нотатках до тих проєктів, це занадто.
Єдиний, хто зі мною спілкувався…
спілкувалися лише в окрузі Осейдж.
Тому, звісно, я візьму участь в їхній історії.
Ми намагалися зрозуміти: «Були інші?»
Не знаю, чи він вбив ще когось.
Усім від мене щось треба.
«Ми можемо написати про твого тата? Можеш розповісти про тата?»
Зараз я можу довіряти лише небагатьом, які хочуть взнати мене,
бо все… все крутиться навколо мого тата.
А ще мене тролять у твітері:
«Без тата ти ніщо.
Не маєш ані життя, ані кар'єри».
Тож сьогодні я засмучена.
Розчарована, сердити й дуже сумна,
хочеться все кинути
і просто… втекти.
Усе це мене дуже тиснуло і мій психотерапевт сказав:
«Знаєш, поліція веде слідство,
вони розпитують, це нормально.
Така в них робота. Це нормально».
Мені дуже допомагає, як чую: «Це нормально».
Мене попросили зустрітися з батьком, щоб з'ясувати,
чи скоїв він інші злочини. Чи були інші убивства.
Якщо батько скоїв інші вбивства,
то треба дізнатися правду,
і це треба зробити до того, як батько помре.
Вони бачили, що я хвилююся.
Я з ним не бачилася 18 з половиною років,
але вони не йдуть до батька без мене.
Тож… ні, з батьком я ще не закінчила.
Кілька днів я готувалася до розмови з батьком.
Поліція була зі мною.
Вони казали: «Не питай про домагання.
Бо тоді він закриється».
Коли ми приїхали до в'язниці, треба було пройти повз ту наглядову вежу,
пройти через кілька замкнених дверей.
І увійшла з двома слідчими, чоловіком і жінкою.
Знаєте, він немічний.
Він у візку.
Він буквально плакав, такий радий був мене бачити.
Щасливий, що вдалося побачитися зі своєю дитиною.
Він був у метрі-півтора від мене, через стіл.
Я була там дві-три години,
запитувала про все, що відбувається.
Я сказала: «Кілька жінок зникли.
Кілька справ схожі на твої.
Вони подібні, або дуже схожі, за почерком, час збігається».
А він мені: «Про що ти говориш?»
Каже: «Не можна просто позгадувати?
Побути батьком і дочкою? Поділитися спогадами?»
А я: «Тату, я тут не за цим».
Він ухилявся, казав, що не пам'ятає,
але в нього чудова пам'ять.
Він заперечував.
Він ні в чому не винен,
він святий, окрім того, іншого, що скоїв.
Він казав: «Знаєш, я лише… було лише десять».
А потім він розвернувся на місці.
Він злився через це розслідування.
Злився на пресу. Бо думав, що все вже закінчується.
Знаєте, він був злий.
Не слід було мені цього робити. Та я все ж запитала тата
про той запис у щоденнику.
Я сказала: «Тату, що означає "Керрі / Бондаж"?»
Тато каже: «Це була лише фантазія. Сім'ю я ніколи не чіпав».
Каже: «Ти просто вигадуєш всяке, щоб стати знаменитою».
Мій ПТСР просто…
В очах потемніло. Я нічого не бачила, не думала.
Подумала: «Все. З мене годі. Чхати».
То був наче вибух 45 років гніву
й усього іншого на мого тата.
Я геть злетіла з котушок.
Я висловила йому все, і про пані Гедж,
і про соснові голки, як у шість років
він мене посадив у той «олдсмобіль»,
у який потім поклав тіло пані Девіс.
Я просто вивалила на нього все, що накопичилося.
То була величезна брила травми, і нею я його товкмачила.
Я ніби знову була вдома, і туди заходив той чоловік,
він у дверях, а ти не знаєш, хто прийшов.
Додому повернувся тато, чи розлючений чоловік?
Я була засмучена, а він: «Ти сама це на себе накликала».
Він буквально мене газлайтив, маніпулював мною,
брехав мені, сидячу за півтора метра від мене.
Я наче розмовляла не з татом.
Я наче розмовляла з якимось нелюдом.
Навіть коли всі говорили, що він психопат,
нарцисист, не хотіли бути поруч з ним,
я все одно могла знаходити в ньому щось людське, а потім не змогла.
Я не хочу й близько підходити до тієї людини.
Це не мій тато. Я не знаю, хто це.
Я сумуватиму за тими спогадами, за тією дівчинкою, тією сім'єю.
Я все це втратила.
Але я більше не хотіла віддавати йому частку себе,
більше не хотіла цього у своєму житті.
Я почала створювати відстань між собою і цією…
огидністю, що прямо тут, в моєму батькові.
Я вирішила відділити себе від цієї мерзенності.
Скільки ж минуло років?
-Що таке? Зі школи. -Двадцять…
-З 1996-го? -Не порахую.
І я не можу.
-Я знаю. -Ану, математичко.
Пам'ятаю, було 25… Двадцять сім.
Ні!
Двадцять сім після школи і 26 після першого курсу.
Так, кепсько. Це таки кепсько.
Бо коли додаєш це до свого віку, ти така: «Ні!»
Ти не була на зустрічі випускників.
Господи, я туди й не піду. Ти що, жартуєш?
Почнуть: «Як було з ним жити? Ти на нього схожа».
-Визнаєте мою маму. Я схожа на неї. -Точно. Я б так і сказала.
Ніхто не знає, яка мама на вигляд, я кажу: «Я схожа на маму. Годі».
Усі, хто мене знали
до арешту тата, знають мене як Керрі, якою була наша сім'я.
І вони це поважають.
Андреа, її я знаю ще з дитсадка.
З Ритою ми познайомилися в школі.
І вони досі бачать мене тією, ким я є.
Нещодавно ми з моїм чоловіком розмовляли.
Я сказала: «Зрештою, я бажаю Керрі,
щоб вона знайшла спокій,
могла жити власним життям без цієї чорної хмари».
-Ти цього варта. -Так, варта.
Абсолютно.
Я знаю.
Я навчилася встановлювати межі. Я навчилася не мовчати.
Стала публічною, щоб захищати жертв злочинів,
жертв травми, тих, хто пережив напад,
говорити вголос не лише про тих, хто пройшов те ж, що довелося мені,
але й про такі сім'ї, як моя, і…
знаєте, інших жертв.
Я й далі буду намагатися говорити, не мовчати,
захищати інші сім'ї, коли знадобиться.
У кожному заголовку за останні десять років писали:
«Дочка BTK, дочка BTK».
Був лише один правильний: «Керрі Росон, дочка Денніса Рейдера, вбивці BTK».
Я хочу, щоб мене впізнавали як Керрі Росон.
За великим рахунком, мене такою й впізнають,
але я — це на багато більше.
Хороша дівчинка. Яка молодчинка.
Я мама, проводжу час зі своїми дітьми, ми ходимо на пляж.
Я люблю читати, дивитися телевізор і… та як і всі,
просто розважатися, бо я звичайна людина.
Зазвичай я навіть не думаю, хто мій тато.
Я про нього не думаю.
Ану, ходімо, тобі треба попити. Хороша дівчинка.
Я — це просто я.
НА ЦЕЙ ЧАС ДОДАТКОВИХ ЗВИНУВАЧЕНЬ У ВБИВСТВАХ ДЕННІСУ РЕЙДЕРУ НЕ ВИСУВАЛИ
ЗНІМАЛЬНА ГРУПА ЗВ'ЯЗУВАЛАСЯ З СІМ'ЯМИ ЖЕРТВ РЕЙДЕРА ТА ЛЮДЬМИ,
ЯКІ ВИЖИВ ПІСЛЯ ЙОГО НАПАДІВ.
ВОНИ НЕ ПОБАЖАЛИ БРАТИ УЧАСТЬ У ЦЬОМУ ФІЛЬМІ.
ЯКЩО ВИ АБО ВАШІ ЗНАЙОМІ ЗАЗНАЛИ СЕКСУАЛЬНОГО НАСИЛЛЯ,
ІНФОРМАЦІЯ ТА РЕСУРСИ ДОСТУПНІ НА WWW.WANNATALKABOUTIT.COM
Переклад субтитрів: Сергій Білай