Downloaded from YTS.BZ
(Telefon ringer)
Ditt samtal kan komma att avlyssnas eller spelas in
Official YIFY movies site: YTS.BZ
i kvalitets- eller utbildningssyfte.
(Väntmusik)
Tack för att du ringer Donor [ohörbart].
Hej. Jag heter Jennifer. Hur kan jag hjälpa dig?
Hej, jag heter Julia,
och jag har 14 frysta ägg i en kryobank som jag skulle vilja
donera till någon som vill försöka använda dem.
Sysslar ni med sådant?
Hej Julia, det är jättegeneröst av dig.
Men du,
vi tar faktiskt inte emot donerade ägg på det sättet.
De ägg som doneras till oss,
där måste givarna genomgå alla tester och låta göra
uttaget på vår partnerklinik.
Okej, tack för hjälpen.
(Stillsam musik)
Ha det så bra, Julia.
Detsamma.
Jag hade fryst mina ägg tio år tidigare.
Att frysa ägg var verkligen en märklig upplevelse.
Efter alla läkarbesök, tester och injektioner
sövdes jag ner, och när jag vaknade
sa de att de hade tagit ut 14 ägg.
Men jag har aldrig sett dem.
Jag vet inte ens var kryobanken ligger.
Och om man vill använda dem
vet man förstås inte om de kommer att fungera.
Förutom att jag vet att jag inte kommer att använda dem.
(Bildörr stängs)
Jag har inga barn och jag kommer inte att skaffa några.
(Bil kör iväg med dån)
Jag har massor av skäl till varför inte,
det största är ekonomiskt.
(Klockringning)
Jag träffade inte heller min partner förrän jag var 40.
(Glidande yta)
Och mina erfarenheter med min familj gjorde mig tveksam
till att bilda en egen.
Kvinnor ska väl skaffa barn?
Det är ju så vi för människosläktet vidare.
Så medan jag försökte lista ut vad fan det är för fel på mig
började jag prata med andra kvinnor.
(Telefon ringer)
Det visar sig att deras skäl till att
(Poppande ljud)
inte skaffa barn är lika varierande som mina.
(Klickljud)
Vissa av oss ville aldrig ha dem.
Andra hade skaffat barn om
saker hade utvecklats annorlunda.
Förmodligen jag själv inräknad.
(Dörrar öppnas och stängs)
Och vi är mycket mer normala,
eller åtminstone fler än jag trodde.
(Stillsam musik fortsätter)
Jag har alltid velat ha barn.
Jag minns inte att jag någonsin velat ha barn.
Jag tog alltid för givet att jag skulle skaffa dem.
Jag ville ha barn när jag växte upp.
Jag ville ha dem tidigt.
Jag kan inte minnas att jag någonsin, oavsett ålder, tänkte: kära nån,
vad jag skulle vilja ha barn.
Jag ville faktiskt inte ens gifta mig.
När jag växte upp ville jag... egentligen inte ha barn.
Jag var 16 när jag började fundera på att inte skaffa barn.
Födelsetalen har sjunkit över hela världen.
Och det här hänger oftast ihop med utveckling.
När människor inte längre behöver
skaffa många barn
för sin försörjning, till exempel om man blir ett urbant samhälle,
(Trafikljud)
är det mycket mindre troligt att man får massor av barn.
Och så är det en annan sak: sedan antibiotikan och...
(Gällt ljud)
vaccinen fått barnadödligheten att sjunka,
behövde man inte skaffa
så många barn för att
några skulle överleva till vuxen ålder.
Och med god tillgång till
preventivmedel, under 1900-talet,
har vi sett födelsetalen
sjunka över hela världen.
Det är goda nyheter, eller hur?
I USA
hade vi ett ganska högt födelsetal
för att vara ett utvecklat land,
ända fram till 70-talet.
Och sedan började det sjunka.
På senare tid
är det rekordlågt.
Allt började när jag
fick den årliga räkningen från
(Nyckel vrids om)
frysbanken för förvaring av äggen, och bestämde mig för att inte förnya.
Studier visar att 85–90 procent av kvinnorna som fryser sina ägg
(Papper dras ut ur kuvert)
för framtida bruk aldrig kommer tillbaka och använder dem.
Det känns som slöseri,
särskilt med tanke på alla ofrivilligt barnlösa
som söker äggdonatorer.
Så jag började undersöka om jag kunde ge bort mina ägg till någon.
Mina andra alternativ skulle vara att kasta dem
(Musklick)
eller donera dem till forskningen.
När vi tittar på fertiliteten i USA
ligger den just nu på omkring 1,65 barn per kvinna
om födelsetalen håller sig stabila på dagens nivåer.
Vi måste fråga oss: är det här vad folk vill ha?
Är födelsetalen som de är för att folk verkligen,
verkligen vill ha 1,6 barn?
Och svaret är nej,
det är inte det folk vill ha i genomsnitt.
När man frågar kvinnor i USA, konkret:
alltså, rent konkret,
hur många barn tänker du dig realistiskt att du vill ha?
Och svaret kvinnor brukar ge i USA,
liksom i de flesta andra industriländer,
ligger mellan 2 och 2,2.
(High five-smäll)
Kvinnor tänker sig alltså att de ska ha runt två eller lite mer än
två barn, men slutar ändå på 1,6.
(Svagt pip)
Så när det är så utbrett,
när gapet är ett halvt barn per kvinna,
vilket är ett sätt att säga att varannan kvinna saknar ett barn,
(Plopp-ljud)
då kräver det en förklaring.
(Stilla musik)
Hur gammal var du när du bestämde dig för att inte skaffa barn?
Hur kom du fram till det beslutet?
Jag barnvaktade mycket när jag växte upp.
Jag jobbade på ett läger. Jag jobbade på ett dagis.
Och jag vet på djupet vad det innebär att uppfostra ett barn.
Jag visste att det krävde mycket jobb,
och från början var jag med på det, och jag ville ha barn,
jag ville ha tre flickor,
och för mig var det mer en gradvis förändring där vågskålen
tippade åt andra hållet.
Saker som klimatförändringarna gjorde mig mer rädd för
om jag verkligen ville sätta ett barn till världen,
men det fanns aldrig någon
särskild punkt där jag tänkte:
nej, nu räcker det, jag ska inte skaffa barn.
Jag växte upp på Haiti tills jag var 16
och flyttade sedan till USA.
Jag har sett hur framtiden skulle se ut för vilket barn som helst
som skulle leva på Haiti och... hur det skulle te sig.
Och jag bestämde mig för att det inte är
något som jag skulle vilja ge mina barn.
Och sedan flyttade jag hit, och jag såg att svarta kroppar inte
behandlades bättre här.
Så jag skulle inte vilja ha barn här heller.
Varje gång jag ser situationer som med Tamir Rice,
Breonna Taylor, Atatiana Jefferson, och vad deras mammor,
vad deras mammor känner, mer än något annat,
och oförmågan att gå vidare.
Trayvon Martin, än i dag,
det är nog ett av de fall som berör mig allra mest,
för när jag ser Sybrina
kan jag alltid känna att hon känner att en del av henne
saknas, och den delen kommer att saknas för evigt.
Och en sådan smärta vill jag aldrig uppleva.
Och jag säger inte att om jag skulle skaffa barn i morgon
så skulle något sådant ha hänt dem.
Jag vill bara aldrig veta hur det känns.
Och jag lever hellre mitt liv utan att någonsin uppleva det.
Jag vill inte ha det.
Jag är en AFAB-person: tilldelad kvinnligt kön vid födseln, ickebinär.
Så identifierar jag mig könsmässigt, och vad gäller sexualitet
skulle jag säga att jag är queer.
Ja, jag är också en ickebinär AFAB-person,
och jag identifierar mig också som queer.
Jag tror att när jag var yngre
pratade många av mina vänner om det,
och jag kände definitivt
att, ja, det är ju det vi gör, eller hur?
Kvinnor får barn, och man lekte kring det,
men jag tror att jag aldrig kände mig särskilt knuten till det,
och sedan när jag kom ut som queer på gymnasiet,
och allt sedan dess
har det förändrats mycket när det gäller, typ,
åh, jag inser att det där finns i världen,
men kanske inte nödvändigtvis är något för mig.
Jag minns inte att jag någonsin velat ha barn.
Jag utgick alltid från att jag skulle få dem.
Det kändes bara som...
Det kändes bara oundvikligt för mig,
tanken på att få barn.
Ungefär som jag känner inför döden.
Det var bara något jag inte kunde stoppa,
något jag var tvungen att försonas med.
Jag minns en graviditetsskräck.
Ett par år kanske,
eller kanske inte, kanske ett år efter att vi gift oss,
och hur jag blev chockad av känslan jag fick:
fasa...
(Sorgsen piano)
skräck...
den djupaste sorg jag verkligen kan minnas att jag känt
inför utsikten att jag kunde vara gravid.
Och det chockade mig.
Och det var nog då det stod klart för mig att det här
inte var avgjort.
Det här var inte något jag skulle bli glad över att göra eller
glad över att göra eller göra över huvud taget.
Och kanske fanns det ett annat alternativ.
Ett donationsprogram som sa att de inte använder tidigare
frysta ägg föreslog att jag skulle prova en app som skapats särskilt
för att para ihop människor som vill skaffa barn.
Den kan hjälpa dig att hitta en medförälder,
en spermiedonator, en surrogatmamma
eller en äggdonator.
Bingo.
(Telefonavisering)
Inom tio minuter hade jag fått min första gillning.
(Spexig musik)
Den kom från en man som erbjöd sperma.
Ash, 24, vill bara hjälpa någon att bilda familj.
Det är snällt, men jag vill inte bilda familj.
Ash hade uppenbarligen inte läst min profil.
(Telefonavisering)
Simon, 34, vill donera sperma till ett lesbiskt par.
(Spexig musik fortsätter)
Men jag är varken ett lesbiskt par eller ute efter sperma.
(Telefonavisering)
Roger, 40, påstår sig ha gjort tio lyckade donationer.
Han ska sterilisera sig om två månader,
så den som fortfarande vill ha hans sperma måste agera snabbt.
(Telefonavisering)
Lucian, 40, grundare av ett teknikföretag i Köpenhamn,
påstår sig ha fått 144 i IQ på SAT-provet,
ett prov som inte mäter IQ.
(Telefonavisering)
Joseph, 27, har gjort tre lyckade donationer.
Han erbjuder AI / PI / NI.
Det fick jag googla.
AI står för artificiell insemination.
PI står för partiell insemination,
då en man onanerar tills han nästan kommer och sedan
utlöser sig inuti kvinnan.
NI står för naturlig insemination, eller helt vanligt sex.
Inom ett dygn
var det dussintals män som ville ge mig sin sperma.
När jag var liten
minns jag att jag berättade för den andra mest högpresterande eleven
i klassen att jag inte ville ha barn.
Och hon sa till mig: Ja, vad är då meningen med att leva?
Och jag blev bara så förvirrad.
Jag sa: Tja, jag vet inte,
jag kanske upptäcker ett botemedel mot cancer och påverkar miljontals
människor i världen.
Varför skulle barn vara det enda som gör livet meningsfullt?
För mig är det inte ett särskilt effektivt sätt
att göra avtryck... att skaffa barn.
Och kanske beror det på att när man får ett barn
får man det man får.
Man kan få ett barn som är begåvat och intelligent,
eller så får man ett barn som är besvärligt och ointresserat
av allt.
Man vet aldrig.
Så på sätt och vis
är eleverna jag undervisar utvalda för att de är de personer
som kanske mest behöver mitt slags inflytande,
eftersom de är väldigt intresserade av ekvationer och även av
att förändra världen.
Så det är dem jag vill jobba med.
(Susande)
Jag träffade till slut någon som jag brydde mig väldigt mycket om,
som inte var mormon,
och det var inte okej inom min mormonska gemenskap.
Mormoner tror att...
Så i ett liv efter detta,
vilket inte är unikt för mormonismen, men,
att man har en evig familj.
Så om man inte är gift med någon som är mormon och
får barn i den mormonska föreningen, i ett mormontempel,
då skiljs man från sin familj när man dör.
Så det blev en stor fråga för människorna omkring mig.
Men vänta nu, så om man gifte sig och sedan fick barn,
skulle man inte kunna vara med sina barn i evighet.
Och så förödande det skulle vara.
Och det var verkligen då som saker började spricka för mig.
Och jag minns att han sa,
om det här bara handlade om dig och mig vore det jättebra,
men vi vill båda ha barn,
och jag vill inte att mina barn uppfostras till mormoner, men det vill du.
Jag minns att jag sa till honom att jag inte kände till något annat sätt.
Och jag har en lista med skäl till varför jag skulle vilja ha ett barn.
Och de är alla dåliga skäl att skaffa barn.
Jag ville ha någon att uppkalla efter min gammelfaster Esther,
som jag stod väldigt nära.
Jag ville göra
födelsekort, för jag älskar papper.
(Susande ljud)
Jag ville ha någon som kunde ta hand om mig när jag blir gammal.
(Hjul snurrar)
Allt det här var saker som handlade om mig.
Jag insåg också att jag tänkte, ja, men,
om jag ville uppfostra ett barn och vara osjälvisk
med det, skulle jag adoptera ett barn som redan finns,
för det finns gott om barn i den här världen som behöver familjer.
Jag tänker, men du vet,
om det inte ser ut som jag och inte är släkt med mig,
vill jag verkligen lägga ner så mycket arbete på det?
Jag tänker... okej,
där har vi ännu en sak som talar emot att skaffa barn,
för det är dåligt.
Det handlar bara om att jag vill fortplanta mig för min egen skull,
vilket jag tror är en stor del av anledningen till att folk gör det.
Och jag insåg, du vet, att jag faktiskt inte gillar dem.
Jag jobbade med någon som sa till mig,
åh, jag gillar inte andras barn.
Jag gillar mina barn.
(Bebisar gråter)
Tja, okej.
Jag hoppas att om jag skaffar ett barn så skulle jag gilla det.
(Hårdrocksmusik)
Men kanske inte.
Du vet, min mans familj gillade inte honom.
Och...
Jag engagerar mig mycket i medborgerliga rättigheter för homosexuella
frågor, eftersom jag har en homosexuell bror,
och jag har sett
hur fruktansvärda människor kan vara mot sina egna barn.
Och det fick mig att inse att inte alla föräldrar älskar sina barn.
Jag ville faktiskt fråga om du kom ihåg... vid vilken
tidpunkt jag fattade det beslutet, för jag minns att mitt
förhållande med Bill, som var
Ett väldigt... fruktansvärt, fruktansvärt destruktivt förhållande.
Jag minns att vi pratade om att skaffa en son
och döpa honom till Batman.
Åh, ja, jag minns.
Så någon gång där hände det, och...
jag minns inte när.
Jag trodde inte att du och Bill faktiskt pratade
om ett riktigt barn som ni hade tänkt döpa till Batman.
Så jag trodde att du aldrig ville ha barn.
Att du, liksom, visste hur det var.
Du hade ett litet barn hemma.
(Stilla piano)
Jag hade visst ett litet barn hemma.
Jag var enda barnet ända tills jag var 14,
då min mamma gifte sig med den här mannen.
Och när jag var 16 fick de en son.
Och jag var så himla glad över det.
Hon brukade läsa "What to Expect When You're Expecting"
medan hon var gravid, och sedan gav hon den till mig.
Och då läste jag den.
(Leker med bebis)
Och jag var jätteinvolverad i magknipet och matningen
och blöjorna och babyböckerna och allt.
Han kändes verkligen inte som ett syskon.
(Stilla piano fortsätter)
Han kändes precis som ett eget barn.
(Otydligt)
Hur gammal är du?
Fyra.
Vem är din favoritsyster?
Julia.
Min upplevelse med min bror är att jag känner att
jag fick gå igenom sorgen att halvt ha uppfostrat ett barn för att sedan
se honom bli vuxen på ett sätt som,
jag vet inte hur jag ska uttrycka det.
Det finns ingenting där.
Det finns inget,
jag har ingen relation med honom, för han svarar aldrig
på ett enda sms eller ett enda mejl.
Jag känner att han är någon som inte kommer att hålla min hand
när jag ligger för döden.
Men jag måste säga att Maurice är... 26.
Vet du vad jag gjorde när jag var 26?
Då höll jag massor av döende människor i handen.
Men ni växte upp i väldigt olika miljöer, och därför
finns det mycket liv kvar att leva och mycket
relation kvar att bygga,
men jag måste ändå säga att du flyttade hemifrån när
Maurice var i småbarnsåldern, så du uppfostrade honom under de mest
formativa åren för din egen del, men han har inget minne av det.
Jag kontaktade ett tiotal program för att frysa och dela ägg
och flera Facebook-grupper om IVF och äggdonation.
De flesta sa nej,
de var inte intresserade av tidigare frysta ägg,
men ett par sa okej och bad mig fylla i ansökningsformulär.
Det är väldigt, väldigt långa formulär,
längre än någon dejtingprofil eller bidragsansökan.
Vilken längd och nuvarande vikt har du?
Hur skulle du beskriva din hudton?
Naturlig ögonfärg, hårets struktur?
Vilken är din naturliga hårfärg?
Inte den här.
Högsta utbildningsnivå, examen?
Berätta om din karriär.
Räkna upp eventuella professionella, akademiska,
idrottsliga eller kreativa prestationer.
Har du genomfört eller är du för närvarande engagerad i något
volontärarbete?
Spelar du något musikinstrument?
Vilka språk talar du?
(penseldrag)
Vilket skolämne tyckte du om?
Nämn några av dina fritidsintressen.
(boll studsar dovt)
Vilka är dina kortsiktiga och långsiktiga mål i livet?
Vad anser du vara dina största styrkor?
Vad skulle du göra en perfekt dag?
(hund skäller)
Hur skulle du bedöma din syn?
Tandställning eller annan tandreglering?
Har du några allergier?
Operationer?
Har du någonsin haft problem med lagen?
Inom tolv månader innan du frös dina ägg,
tog du några öron- eller kroppspiercingar,
akupunktur eller tatueringar?
Om du skulle planera en middag och fick bjuda in vilka tre
personer, levande eller döda, vilka skulle det vara och varför?
Fem barndomsbilder och bilder från tiden då du frös
ägget, så då kör vi.
En fin liten dejtingprofil här.
Har du några judiska anor?
Ja, det har jag.
Pappans etniska bakgrund.
Nu måste jag ange hur lång alla var.
Ålder och dödsorsak för alla.
(Hon flämtar till)
Okej, ämnesomsättning, hormoner, fosterskador, cancer.
Det här gäller alla i min familj.
Neurologiska problem, psykisk ohälsa, akne.
Alla har ju akne!
Men bortsett från akne
hade mammas föräldrar båda demens och tjocktarmscancer.
Min farmor hade diabetes.
Min pappa var alkoholist.
Och jag då?
Jag äter antidepressiva.
De flesta donations- och delningsprogram vill ha tre generationer
av fläckfri sjukdomshistoria.
(Mjuk rytmisk musik)
Jag hör folk säga ganska ofta att när man blir,
när man blir äldre,
så når man en viss ålder och då sätter hormonerna
igång och plötsligt inser man att man vill ha barn.
Eller att man i början av 30-årsåldern och med en partner
inser att man vill ha barn.
Det ska kännas naturligt, som nästa steg.
Jag tänkte: okej, jag sätter gränsen vid ungefär 35.
Så jag vill gifta mig vid typ,
32 som senast, så att vi hinner med de här tre åren
att njuta av annat innan jag skaffar barn.
Vilket innebär
att jag förmodligen vill dejta i ett par år innan dess,
så jag måste börja dejta honom redan förra året.
Så jag var så stressad över
att skynda på den här tidsplanen, och det är,
det är en hel del press på en första dejt.
Den biologiska klockan är något helt jävla verkligt,
och särskilt i 30-årsåldern
tickade den högljutt och fick mig att känna saker
som jag inte hade känt förut.
Så trots att jag vid 12 års ålder tänkte
att jag nog inte skulle göra det, och sedan i 20-årsåldern
att jag förmodligen inte skulle, att jag inte var intresserad.
Plötsligt är jag i 30-årsåldern,
och det pågår bokstavligen en utförsäljning
i min kropp, som fortfarande
håller på att äga rum.
Och jag börjar se bebisar och tänka:
borde jag göra det?
Vill jag göra det?
Och sedan
förvärras det mellanmänskliga problemet med att känna att någon
slösar bort ens tid av att
du slösar verkligen bort min jävla tid, kompis.
Så när jag var 24 och bodde i Boston
bodde jag med två kvinnor som var äldre än jag.
Och en av mina rumskamrater sa:
du måste hitta en make idag.
Du är bara 24, alla de här killarna vill gå ut med dig.
Vill du gifta dig så är det här din chans.
För när du blir äldre
finns det inte lika många män ens, eftersom de då har parat
ihop sig och gift sig.
Och jag minns så tydligt att jag hade den bestämda tanken
att det inte skulle hända mig.
Och sen fick hon helt rätt, för när jag blev äldre
fanns det mycket färre män att välja bland.
Jag känner att det att vara singel och barnfri då börjar
ske helt naturligt, eftersom utbudet och vilka som
finns tillgängliga för en bara fortsätter att krympa år efter år.
Och sen stöter man på män som,
första gången en man sa till mig
att han inte tror på monogami, var det det mest chockerande
jag någonsin hört.
Men det är sant, de börjar bli väldigt, ja,
det finns helt enkelt så många kvinnor,
jag behöver inte ens vara monogam längre, så.
Under de senaste 30 åren eller så har vi i USA,
och i de flesta västländer,
sett ungefär en tredjedel fler kvinnor än män
börja på högskolan och sen ta examen.
Och det som har hänt är att den här könsklyftan inom högre utbildning,
så att säga,
har spillt över i dejtingvärlden efter studierna.
Och det här skulle förstås inte spela någon roll
om vi alla var mer öppensinnade kring vem vi dejtar och
till slut gifter oss med,
men högskoleutbildade vill dejta och gifta sig med andra högskoleutbildade.
Så det vi har slutat med är ett slags arbetarklassutbud på dejtingmarknaden
med för många män,
och ett tjänstemannautbud med för många kvinnor.
Och... dejtingapparna har på sätt och vis förvärrat
dejtingproblemet.
Din dejtingapp tjänar pengar på två saker:
prenumerationsintäkter och annonser.
Och det ligger i deras ekonomiska intresse att behålla sin
befintliga prenumerantbas och locka nya människor.
(Telefonaviseringar)
Bumble skriver i sin årsredovisning att deras intäkter och
tillväxt kan skadas, citat,
”om användarna stannar kortare tid till följd av
att de hittar meningsfulla
relationer på våra plattformar och
inte längre behöver använda våra produkter.”
Så det de säger till dig helt rakt på sak är att deras mål är
att behålla dig som kund, och hålla kvar dig som kund så
länge som möjligt,
inte att hitta rätt relation åt dig
och sedan aldrig se dig igen.
Avsaknaden av en partner är faktiskt den vanligaste anledningen kvinnor
själva uppger till att de är barnlösa.
(Stilla piano)
Visst finns det ensamstående mammor, men för min del
hade det nog mycket att göra med att jag hittade min partner först vid 40.
Jag menar, om vi hade träffats vid 25
hade vi kanske varit så uttråkade på varandra vid 35
att vi skulle ha skaffat barn.
Eller så hade jag kanske hunnit lära mig att känna mig
tillräckligt trygg.
(Stillsamt piano fortsätter)
Via två olika källor
matchades jag med ett par i Michigan och ett annat
i New York som var lite intresserade av mina ägg.
Så jag fick det här mejlet.
Det står: "Tack för att du hörde av dig...
Jag har gjort 18 egna ägguttag,
det första gav mig min son, och 17 till
som inte ledde någonstans.
Sedan gick jag över till donatorägg och har gjort fyra
inläggningar av friska embryon.
Ett fäste inte, två var kemiska graviditeter,
och det sista såg lovande ut ända tills
vecka elva och en halv,
då hjärtat slutade slå."
(Ömsint musik)
Jösses.
(Telefon ringer)
Jag ringde också upp en gammal collegevän som heter Haile.
Haile och hens partner Leticia hade precis gjort slut på sina
sista embryon och började leta efter en äggdonator.
(Stillsamt piano)
Att höra om alla dessa kvinnors prövningar med IVF
fick mig att undra...
Om de är villiga att genomgå fysisk och psykisk
tortyr för något som jag bara
är beredd att kasta bort...
Kanske jag inte har den där modersgenen.
Kanske var jag aldrig menad att bli, eller kapabel att vara, mor.
(Stillsamt piano fortsätter)
Under tiden
fick min mor reda på att jag höll på med intervjuer.
Så hon anmälde sig själv, för att representera synen
hos kvinnor som har fått barn.
Jag ville bara presentera en motsatt synvinkel.
För jag tror att alla du tänkte intervjua,
de har,
de har inga barn, och de tycker att det
är som ett hinder i livet och att det inte är nödvändigt.
Och jag vill bara säga att det är den bästa känsla jag någonsin
har upplevt i mitt liv.
(Djupt andetag)
Och inte bara bandet man har till sina barn,
när man föder sina barn,
och inte bara det fysiska bandet,
utan det är något...
Det är en sådan glädje, en sådan lyckokänsla.
Okej.
Jag har aldrig sett dig
uppleva den lyckan, men...
Hur, hur skulle du kunna se det?
Jag vet, du gör det i hemlighet.
Och man kan inte uppleva det, om man inte har det.
(Stillsam rytmisk musik)
En annan sak är också, liksom, min egen
psykiska hälsa och min egen
livskraft, alltså hur jag känner inför mig själv i mitt eget
medvetande, och hur sorgligt det är ibland.
Och hur
svårt det är och hur mycket terapi, du vet,
som jag bearbetar på en väldigt liten, individuell nivå.
Och tanken på att jag skulle föda ytterligare en
ung människa som kanske skulle lida av samma självhat
skulle krossa mitt hjärta, tror jag.
Och jag ser min mamma se mig kämpa,
och det krossar hennes hjärta.
Och jag vet inte, det finns något verkligt sorgligt i det.
(Hon skrattar)
Men på ett sätt är jag inte i ett läge nu där jag,
när jag vet hur det är att leva inne i en hjärna,
och de andra människor jag pratar med som lever inne i sina hjärnor,
att skapa ännu en känns laddat med så mycket mer
än bara ett "jag vill ha ett barn".
Ja.
Jag ville inte ens gifta mig, eftersom min
pappa inte var någon bra människa.
Det förekom misshandel, min pappa misshandlade min mamma fysiskt,
psykisk misshandel.
Jag och min mamma fick ta den värsta smällen.
(Sorgsen piano)
Så när jag väl träffade min man
funderade jag på att skaffa barn,
men jag var fortfarande osäker.
Jag gick till läkaren. De gjorde ett ultraljud.
Det såg bokstavligen ut som pärlor i mina äggstockar.
(Pianot fortsätter)
PCOS står för polycystiskt ovariesyndrom.
Läkaren sa visserligen att de flesta kan få barn med
PCOS, men att det kan vara svårt.
Men då, vid den tidpunkten,
Jag tyckte helt enkelt inte att det var en bra idé
eftersom jag är bipolär.
Och...
Det hade gått bra, förutom...
Jag har gjort tre självmordsförsök.
(Pianot fortsätter)
Så medicinerna jag tar
skulle jag bli tvungen att sluta helt med för att bli gravid.
Och det är en av anledningarna till att reproduktions-
endokrinologen sa
att jag kanske aldrig kan få barn av just den anledningen.
Hon sa att jag kanske rent fysiskt kan klara det,
men att vi vid något tillfälle,
om vi konstaterar att jag inte bara är en fara för mig själv,
utan också en fara för fostret...
då kan vi inte gå vidare.
Och jag är också väldigt rädd för att föra det vidare till ett barn.
(Pianot fortsätter)
Det var inte förrän vid 35-årsåldern,
och det hade egentligen inget
med någon pojkvän eller något sådant att göra,
men jag började bli riktigt sjuk.
Och det ledde till att jag upptäckte att jag hade myom för
första gången.
Sedan kom det också tillsammans med insikten,
eftersom tyvärr min...
en av mina yngre systrar har ett drogproblem.
(Djupt mullrande)
Och insikten att jag inte kunde ta hand om hennes barn
med tanke på min ekonomi.
Jag har myom, äggstockscystor och endometrios.
Myom är det allra vanligaste
bland afroamerikanska kvinnor.
Och det är ett sådant där
multifaktoriellt tillstånd.
När det gäller kvinnors reproduktiva hälsa
vet vi tyvärr för lite, eftersom det inte forskas tillräckligt.
Och särskilt när det gäller kvinnor med annan hudfärg
finns ingen forskning alls,
och det finns en rädsla kvar efter tidigare medicinska övergrepp
som gör att förtroendet för läkarvården är litet.
Jag måste gå till en klinik i stället för till en vanlig läkare,
och eftersom det är en klinik
kan jag bara skickas vidare till en annan läkare,
och då måste jag berätta hela min historia på nytt.
Och när vi äntligen bestämmer vilken
behandling vi ska köra på, eller vad nästa steg är,
så kanske min försäkring inte ens täcker det.
(Stilla piano)
Sjukvården var det största hindret för mig under den tid
då jag funderade på att skaffa barn.
Varken jag eller min partner
hade någon sjukförsäkring via jobbet.
Så vi betalade för en katastrofförsäkring
som inte täckte särskilt mycket.
Och den täckte inte förlossning.
Så jag hade varit tvungen att köpa ett tillägg till min försäkring
för att ens vara skyddad vid själva förlossningen.
För att inte tala om all vård som barnet skulle behöva.
Och det var verkligen skrämmande.
Jag hade också en försäkring som uteslöt allt som var ett
befintligt tillstånd, och det inkluderade allt i mina
reproduktionsorgan.
Så i praktiken hade jag ingen försäkring alls.
(Mjuk perkussiv musik)
Jag har varit gravid en gång.
Det är komplicerat att säga, för
det var ett utomkvedshavandeskap eftersom min spiral inte fungerade.
(Spännande piano)
Jag hamnade på akuten,
(Ambulanssiren)
och sedan kom det här
konstiga skedet då de sa, tja,
(Pianot fortsätter)
du kan vara gravid på fel ställe.
Du kan vara gravid på rätt ställe.
Du kan vara gravid på fel ställe och det kan flytta sig
till rätt ställe.
Så det fanns en konstig liten stund då jag
satt där och tänkte,
om det här visar sig vara en
graviditet som tar sig in i min livmoder
och fäster sig där...
Fan.
Och som tur var hände det inte, utan min kropp
tog hand om det, men...
Du vet, när jag satt där på akuten,
tänkte jag bara,
jag har inte kämpat så här hårt för att komma
dit jag är i livet, bara för att...
köra in till vägkanten och bilda familj.
Och det fanns fortfarande ett visst hjärtekross kring det här,
åh, du vet, och det här är med min nuvarande partner,
jag älskar verkligen den här personen och det finns en helt annan
tidslinje där vi har ett barn och
jag kan se den framför mig och den är vacker.
Men det är inte den tidslinjen jag lever i. Förstår du?
(Pianot fortsätter)
När jag var 29...
var jag väldigt förälskad och blev gravid,
men jag hade inget uppehållstillstånd.
Jag satt fast i en juridisk process.
Så där står jag, gravid,
och min amerikanska pojkvän på den tiden, jag tänkte ju
att det skulle vara så mycket enklare om vi gifte oss,
för då skulle jag åtminstone känna att jag inte, du vet...
Och det som händer när man har arbetsvisum...
Om de avskedar dig
har du bokstavligen 10 dagar på dig att lämna landet.
Och han hade liksom en spärr.
Han ville bara inte.
Det var, du vet,
veckor efter veckor av försök att förhandla med honom.
Och han sa, åh, jag är redo att bli pappa.
Jag är inte redo att, men jag är inte redo att bli make.
Och jag var förstås helt hysterisk,
för det var min värsta mardröm någonsin.
Du vet, jag står ensam på gatan och jag är invandrare.
Du vet, jag hade alla dessa bilder
av mitt värsta tänkbara scenario.
Det var som om det väckte något så instinktivt i mig.
Och sedan fick jag missfall.
Och då tänkte jag,
okej, du vet, inte konstigt,
för innerst inne tänkte jag, snälla Gud,
låt mig inte få det här barnet.
För jag klarar inte det här, jag kan inte göra det här.
Känslomässigt klarar jag det inte.
Så naturligtvis, du vet,
jag börjar på filmskolan, åren går och jag träffar någon underbar
och vi blir ett par och gifter oss.
Och plötsligt är jag mitt i det här, du vet,
(Klappa smäller)
men jag vill göra min första långfilm.
Och jag hör alla de här historierna, ja,
får du barn,
kommer du aldrig att lyckas som filmskapare.
Så jag lägger ner några år på att
få ihop min första långfilm.
Och så fyller jag 40 och går på min årliga hälsokontroll.
Och jag, du vet,
jag hade försökt i kanske två, tre månader.
Och en läkare säger till mig, du vet,
statistiskt sett har du inte bra ägg.
Så det är liksom, du vet,
karriärcykeln stämmer inte riktigt överens.
Men för en månad sedan satsade jag och genomgick en IVF-cykel.
Så jag hoppas verkligen att jag är gravid just nu.
Jag vill ha ett liv utöver att bara vara
hemmamamma.
Och jag är livrädd att om jag skaffade barn nu,
så skulle jag kunna ta farväl av allt det där.
Min man har ett väldigt krävande jobb
där han jobbar riktigt långa dagar.
Om vi fick barn skulle allt omvårdnadsansvar falla på mig.
Han skulle inte kunna hjälpa till särskilt mycket, helt enkelt
på grund av hur krävande hans jobb är.
Barnvakter är väldigt dyra.
Jag var ju själv en.
Så om vi får ett barn,
hur löser vi det utan att det spårar ur alla karriärambitioner
jag har,
särskilt vid en tidpunkt då jag knappt har...
kommit igång?
När vi tänker på kvinnor som inte når upp till sina
barnönskningar väcks frågan: varför?
Varför händer det här?
Förutom de ekonomiska hindren i sig
förändras också barnens roll
när det gäller vilken funktion de fyller för föräldrarna.
Förr i tiden gifte man sig.
(Lättsam musik)
Det gjorde en till en vuxen, oberoende av sina föräldrar.
Man skaffade barn.
Det visade på ett sätt att man var respektabel och stabil.
Så är det inte riktigt längre.
Numera är de kronan på verket.
Barn är tecknet på att man har lyckats.
Man har skaffat sig ekonomisk trygghet.
Man har hittat partnern.
Man har skaffat sig sitt drömhem.
Man har gjort allt det här.
Och nu kan man kröna alla dessa prestationer med den
yttersta symbolen, statussymbolen, om man så vill,
det här oerhört dyra, långsiktiga projektet med
det perfekta barnet.
Folk når sin inkomsttopp senare,
vilket innebär att de når den punkt där de tror att de kan
bekosta det där dyra barnet mycket senare i livet.
Allt det här samverkar och skapar en sorts perfekt
storm för föräldrar, där de känner att det liksom inte
finns någon annan väg än att avstå från familjen de önskar sig.
Julia, får jag ställa en väldigt personlig fråga?
Var befinner du dig på din resa?
Vill du över huvud taget skaffa barn?
Nej.
Av olika anledningar.
I slutändan känner jag att jag inte har råd.
Och så tog både min partner och jag hand om bebisar och småbarn
när vi var tonåringar.
Och sen var min egen barndom inte direkt den bästa.
Så jag har aldrig känt någon stark dragning till moderskapet.
Tja, du Julia, framför allt vill jag tacka dig för att du
över huvud taget överväger oss.
När Haile berättade det för mig grät jag.
Det är liksom en så djup,
generös gåva.
Så...
Tack.
Och du vet, Hailes... jag är säker på att Hailey har berättat för dig
vi har gjort sju omgångar av IVF, och två missfall,
och två misslyckade IVF-omgångar. Det är liksom bara...
Du vet, vi har, vi har haft våra...
Vi har försökt. Vi har verkligen kämpat.
Ja.
Okej, så hur går vi vidare härifrån?
För en sak är att de finns tillgängliga nu och att
du känner mig, vilket är två bra saker,
men sen finns det
negativa faktorer, som att de frystes in för ett tag sedan
och jag var redan inte
särskilt ung när jag frös in dem, så...
Behöver du väga det här mot varandra eller har du bestämt dig?
Varje steg i processen är ett vågspel, du vet.
Det finns inga garantier, så jag säger att vi försöker.
Ja, vi kör på det. Okej?
Zoom-handslag?
(Han grymtar)
(Mjuk, rytmisk musik)
När jag var i 30-årsåldern, då hade min läkare och jag
ett samtal om möjligheten
att frysa in mina ägg.
Och jag hade övervägt det.
Och öh...
Jag valde att inte göra det.
Och anledningen var att
(Mjukt piano)
jag vid den tiden inte hade någon partner.
Och jag minns att jag tänkte,
jag vet inte om jag någonsin kommer att ha det.
Och tanken på
att inte kunna bli gravid bara för att jag inte hade någon partner...
Det var bara något med det, jag kände att det skulle lägga
ett extra lager av smärta som jag bara inte ville gå igenom.
Men nu, så här i efterhand,
(Piano fortsätter)
önskar jag att jag hade gjort det.
Jag övervägde aldrig att frysa mina ägg eftersom
jag inte hade pengarna.
(Skrattar)
Jag hade liksom inte råd under den tid då det
hade varit logiskt att frysa äggen.
Förstår du vad jag menar?
Så ja,
jag bara... att frysa sina ägg var i mitt huvud
typ, jaha, det måste man ha pengar över för.
Och det är något som först nu har hänt.
(Småskrattar)
Så ja.
Jag ska berätta historien om när jag frös mina ägg.
Det var för några år sedan, kanske, jag skulle säga tre,
fyra år sedan, när min försäkring började
täcka den här typen av saker.
Och då tänkte jag, okej, då fryser vi dem.
Jag hade inte tagit hand om min kropp på flera år.
Nu äntligen tar jag hand om min kropp.
Vad innebär det?
Jag är bara nyfiken.
Om du inte har ett kokainmissbruk som du inte vill
avslöja av juridiska skäl.
Vad innebär det, liksom?
Jag bara...
Jag hade flera ätstörningar när jag växte upp... och
jag började först...
ta itu med det nyligen.
Jag visste inte ens om jag kunde producera livsdugliga ägg.
Ett år senare hörde de av sig om att, ja,
jag var skyldig så här mycket för frysningen.
Så bara för att förtydliga,
din försäkring täckte inte förvaringen, den extra förvaringen?
Den täckte förvaring i kanske ett år.
Jag förstår.
Och jag tänkte, ja,
jag har inte kommit på vad jag ska göra med dem på ett år.
När ska jag hinna med det här?
Och vad gjorde du då?
Donerade du dem till forskningen, eller?
-Jag donerade dem till forskningen. -Just det.
Sen kom pandemin.
Och jag började söka hjälp för många av de saker som är
trasiga i mitt liv, bland annat ätstörningarna,
och traumat jag gick igenom när min pappa dog.
Det var mitt sista år på juristutbildningen.
Och jag förlorade min pappa på ett tragiskt sätt.
Och det knäckte mig verkligen. Jag började...
Vad hände?
Han var... Han var...
Min pappa blev mördad 2004.
Och det var samma år som jag började jobba.
(Spännande musik)
Och jag kastade mig in i jobbet som advokat.
(Dörrar slås igen)
Jag ville inte ha tid att tänka.
Och det året fakturerade jag 3 800 timmar,
vilket är vansinnigt om man räknar på det.
Det betyder ingen semester.
Det betyder att jobba varenda helg.
Och det betyder så många hemska saker.
(Sorgsen piano)
Det var min terapi.
Om vi spolar fram till 2020
började jag söka hjälp för allt det här.
Och jag började fundera igen, alltså, tänk om,
borde jag kolla om jag fortfarande kunde få barn?
Så jag gick till en läkare.
Han var bara ärlig mot mig.
Han sa: du är ingen bra kandidat.
Och jag sa: vet du vad?
Det är okej.
Jag behöver det helt enkelt inte.
(Mjuk perkussiv musik)
Jag tillhör millenniegenerationen.
Jag har lån, precis som alla andra.
Jag vill gärna tro att många i min generation inte köper bostad
eller väljer att inte skaffa barn på grund av hur vi
påverkas ekonomiskt av våra studielån,
vilket är en stor del av det.
Jag tog lån på ungefär 60 000 dollar.
Jag har betalat tillbaka ungefär 50 000, och har fortfarande omkring 20,
25 000 dollar kvar.
Och det är helt enkelt utmattande, milt uttryckt.
Jag var så nyfiken...
Vändpunkten där du insåg
att du faktiskt inte ens vill ge dig in på den här vägen?
Är frågan varför?
Varför bestämde du dig för att leva utan barn?
Det korta svaret är ekonomiskt.
Jag har studieskulder på sexsiffriga belopp.
Jag har ingen kommunal sjukförsäkring, ingen mammaledighet,
inget pensionssparande.
Mediankostnaden för att fostra ett barn till 18 års ålder
i New York är 500 000 dollar.
Det är utan college.
Om 18 år kommer statligt college att kosta 200 000 dollar.
Privat college kommer att kosta 450 000 dollar.
Så 500 plus 450, det är redan... förlorad lön, provrörsbefruktning...
Det är en miljon.
Jag har inte råd...
Det är helt enkelt för mycket.
Jag kan inte, jag jobbar ju så jävla hårt med redigering.
Men om någon skulle ge dig en miljon, skulle du göra det då?
Du vet, om jag bodde i typ Nederländerna eller Sverige eller
nåt sånt, eller Frankrike... Om jag... om det fanns,
typ samhällsstöd för barnomsorg och sånt?
Jag vet faktiskt inte.
Jag har också en massa personliga grejer.
Alltså, väldigt mycket.
Vissa länder har faktiskt gjort det väldigt bekvämt att
ha barn, medan andra inte har det.
Jag menar, i Sverige och Frankrike,
har man bra barnomsorg.
(Lekfull musik)
Man får mamma- eller pappaledighet.
De har redan en garanterad nationell sjukvård.
De har redan kortare arbetstider.
De har redan betydligt mer semester
och sjukledighet.
Och det börjar faktiskt verka genomförbart när man tänker på
allt det där... i USA,
(Kort dras genom läsare)
saknar vi sjukvård,
(Papper prasslar)
saknar barnomsorg,
saknar betald ledighet och har långa arbetstider.
Det är faktiskt ett system som är utformat för att få ut maximalt
med arbete ur oss utan att betala för något av det.
Folk säger: "Jaha,
du vill att staten ska ge dig saker gratis."
Nej, faktiskt inte,
det vi vill är att staten ska stödja
reproduktionen av vårt samhälle.
Den uppfyller inte de här grundläggande funktionerna, va?
Det handlar om det ekonomiska.
Ja.
Det är inget skäl att avstå från att skaffa barn.
Jag ser det inte som ett riktigt skäl.
Och statistiken visar att människor som är fattiga
får fler barn, inte tvärtom.
Så jag tror inte att det är ekonomiskt du känner dig otrygg.
Jag vet inte, kanske känner du dig...
otrygg med din partner
även om du säger att han är en hygglig och snäll kille.
Jag vet inte, det är bara...
man kan inte, man kan inte räkna ut det absolut...
Livet är ingen kalkyl.
Så man kan inte räkna ut...
Så du förnekar att jag måste betala tillbaka 300 000
i studielån?
Men, du vet...
Det finns inflation.
Men, du vet, jag måste tjäna ihop de pengarna!
Visst.
Det finns inflation.
Du kommer att tjäna mer pengar eftersom du fortsätter att jobba.
Om du... alltså, 300 000 dollar
var mycket mer pengar på 70-talet, eller 50-talet, eller
du vet, 60-talet, än det är nu.
Så om du överrationaliserar allt i livet,
stoppar in det i en kalkyl, så funkar det helt enkelt inte.
Jag tror att det inte heller funkar om man inte har
de pengar som krävs.
Det funkar, Yulia.
På något sätt funkar det.
På något sätt funkar det?
Du vet, ditt barn kommer inte att svälta.
(Lättsam musik)
Hon har rätt.
Jag skulle kunna säga upp mig från min karriär,
flytta någonstans med låga levnadskostnader,
skaffa ett kontorsjobb med sjukförsäkring och få barn.
(Bebis jollrar)
Men jag väljer att låta bli.
Kanske är USA med sin brist på familjevänlig politik
något på spåren.
Kanske är det ett sätt att skilja agnarna från vetet.
Alltså, om man inte är beredd att offra något,
kanske man inte borde skaffa barn.
(Lättsam musik fortsätter)
(Dörrklocka ringer)
(Vacker pianomusik)
Vad kul att du är här.
Hej!
Om Gud vill, när vi har våra friska embryon
och vi gör en återföring,
så sätter vi in flera,
men så många komplikationer kan uppstå.
Ja.
Inga garantier.
Jag tillhör ju redan en riskgrupp på grund av min ålder,
på grund av de andra graviditeterna.
De första trimestrarna var verkligen läskiga, så...
Hur skulle det kännas, du donerar dina ägg,
dina unga ägg till oss, och säg att vi får tre embryon,
och att jag gör missfall med alla tre?
Alltså...
Det är en bra fråga.
Du har ju,
eller du hade en möjlighet att donera till ett annat par...
Det är en reell risk, vet du.
Ja, du har rätt.
Jag tänker att vid missfall,
med min väldigt begränsade förståelse av biologi, så ligger felet
hos embryot, oftast.
Det är den uttalade förklaringen.
Läkarna känner sig väldigt säkra på att du kan bära fram,
och det räcker för mig.
Så om du får missfall med alla tre,
kommer jag att må fruktansvärt dåligt över
den prövning som du var tvungen att gå igenom,
som ni båda skulle behöva gå igenom,
men det är inte...
Då vet jag, okej...
Jag, jag tänker
utgå från antagandet att det skulle ha
hänt vem som helst.
Okej.
(Mjuk perkussiv musik)
Pressen jag får kommer från min familj.
När jag nämner att jag inte vill ha barn,
hör jag min mamma säga saker som: det är okej,
du kommer att ändra dig.
(Rofyllt piano)
Eller: det är okej, det finns fortfarande tid.
Liksom, hon vill bara hålla de här dörrarna öppna.
Hon riktigt,
det känns som att hon inte riktigt har accepterat
hur hårdnackat jag motsätter mig tanken på att skaffa barn.
Min pappa, tror jag, bara
(Pianot fortsätter)
accepterar det med sorg.
Förlåt.
Han är...
Han har cancer, och...
Jag tror att en del av honom verkligen vill bli
morfar innan han dör.
Så jag känner en stor tyngd över att jag inte kan...
Jag kan inte ge honom det.
Men jag tror att om jag frågade skulle han säga att jag räcker.
Så det ligger i deras reaktioner och kommentarer.
Det är inte så mycket "du borde göra så här".
Det är mer så här...
Vi älskade att ha dig.
Varför skulle inte du vilja ha det?
Min mamma är från en annan tid.
Jag ser att det finns en viss smärta där...
som kommer med accepterandet.
De har egentligen aldrig satt någon press på mig.
Jag har märkt att min mamma, när hon har blivit äldre,
ibland har sagt saker som...
inte att hon önskar att hon hade ett barnbarn, men ändå...
(Spännande pianomusik)
hon kallar familjens hund för sitt barnbarn.
Och hon liksom förstår
att det förmodligen bara inte kommer att hända.
Min mamma är faktiskt ganska nöjd med att jag inte ska skaffa barn.
Hon är också rädd för hur världen ska gå under och
för de utmaningar som mina systersöner kommer att möta
som vuxna. Så...
Hon sa till mig för kanske tio år sedan att hon tyckte att
det kanske vore bäst om
folk i vår ålder skulle sluta skaffa barn,
och liksom lät bli... eller adopterade barn istället, du vet...
Amerikaner är liksom jättedåliga på att hushålla och de
(Katt jamar)
gör av med massor av resurser.
Så amerikaner kanske inte borde skaffa lika många barn och
du vet, adoptera andra barn som redan finns.
(Stilla pianomusik)
Jag tror att redan innan jag på allvar började fundera över min
queerhet och sexualitet och hur mina relationer
skulle se ut,
så var en stor sak som fick mig att tveka inför att sätta ett barn
till världen i min egen kropp en slags rädsla för
var vi befinner oss och hur det ser ut.
Ett av mina första minnen är ju den elfte september
och sen efter det,
bara alla de här olika sakerna och jag vet att varje generation
(Intensiv musik)
känner att deras värld går mot sin undergång,
men jag tror att läget vi befinner oss i, med vår planet
och planetens hållbarhet...
Även om jag fick ett barn,
så kanske mitt barn vill ha ett barn, och det barnet kommer att leva i
en värld som jag inte ens kan föreställa mig.
När det gäller klimatförändringarna
tror jag att det krävs drastiska förändringar
just nu för att vi ska se,
för att vi ska kunna bromsa
det som händer, och jag ser inte att det sker, så...
När det gäller
(Sorgsen piano)
att sätta barn till världen,
om vi inte förändrar situationen just nu,
då ser jag inte hur de kan undgå att påverkas av klimatförändringarna.
Jag kommer från en liten ö som jag skulle älska att återvända till
någon gång i mitt liv.
Och öar är bland de allra första att drabbas
av klimatförändringarna, och om det inte ändras
kommer barnen på Haiti att drabbas också.
På 60- och 70-talet
var det total panik kring den höga
befolkningstillväxten.
Det fanns böcker som The Population Bomb.
(Lekfull piano)
Det fanns idéer om att
hungriga barn är grogrunden för kommunism.
Det är därför folk gör uppror.
Nu hör vi i stället
oro för överbefolkning och klimatkris.
(Sväljer)
Men grejen är att det inte är...
det är inte det absoluta antalet människor som
orsakar klimatkrisen.
Det är...
det är i grund och botten fossilindustrin.
Och i stället för att skylla på folk för att de skaffar för många barn
borde vi avliva fossilindustrin.
Och det andra problemet med klimatkrisen är
att det inte finns något sätt att, äh, äh,
vi ska sänka födelsetalen ännu brantare än
det sjunker nu,
och det ska på något sätt lösa klimatkrisen, hur då?
År 2100 kanske?
Så jag tror att det rent allmänt
är överbefolkningsgrejen ett avledningsmanöver för att
hindra folk från att se vad som faktiskt pågår.
Ibland när vi tänker på låga födelsetal tänker folk,
tja, är det egentligen ett så stort problem?
Jorden kanske har för många människor.
Kanske är det bra att vi har låga födelsetal.
Men det finns vissa verkliga konsekvenser av väldigt låga
födelsetal.
Särskilt om de låga födelsetalen håller i sig länge.
Det självklara som många tänker på är något
i stil med pensionssystemet, eller hur?
För hur fungerar pensionssystemet?
(Beslutsam musik)
Dagens arbetare betalar skatt,
och de skattepengarna går i princip direkt från deras fickor
till dagens pensionärer.
Färre arbetare och fler pensionärer
innebär en större börda för arbetarna, eller så kommer
pensionärernas levnadsstandard att sjunka.
Alla får det sämre.
(Duns)
Det är ganska tydligt.
Vad många inte inser är att en sjunkande
befolkningstillväxt faktiskt minskar avkastningen på
alla tillgångar och investeringar.
Så det slutar med onda cirklar av tillgångar
(Luft pyser ut)
deflation och i slutänden förfall och nedslitna samhällsstrukturer.
Det finns verkliga kostnader för samhället i stort när
befolkningen minskar ihållande under lång tid.
Är de hanterbara?
Kanske. Med ett välfungerande politiskt system styrt av
kompetenta människor som kan få till ett gott samarbete mellan
olika parter
skulle man kanske kunna hantera en minskande befolkning på
ett någorlunda, du vet, icke-katastrofalt sätt.
Men jag tror inte att någon anser att den lista jag just
räknade upp beskriver amerikansk politik på 2000-talet.
Det här kommer att bli ett problem mycket snart.
Det blir ett problem för oss, där liksom
vi inte har några barn.
Det är som att vi inte heller har någonting,
och vi är gamla och jobbar på
Walmart och är 90.
(Kassaapparat piper)
Det är helt hemskt.
Och det finns ett åldrande samhälle utan någon som faktiskt kan
ta hand om dem.
Men det här är liksom en del av den tumör som kapitalismen är.
(Glas krossas)
Så det är liksom inte unga kvinnors ansvar
att pumpa ut barn så att vi har tillräckligt med pengar
för att ta hand om farfar.
Du vet, det är så vi har byggt upp samhället.
Och nu måste vi bara hitta ett sätt att bygga om det
eftersom det, du vet, har blivit
för många har det helt enkelt blivit ekonomiskt ohållbart
att skaffa barn.
Jag tror att jag blir omhändertagen på ålderns höst, för jag tror
(Cykelhjul snurrar)
att jag kommer att leva ett liv omgiven av vänner och relationer
som kanske är släkt med mig, kanske inte.
Och att någon är släkt med dig garanterar inte
att de tar hand om dig på ålderns höst,
eller är rätt person att göra det.
Om du lever ditt liv på ett sätt som får människor att känna
sig knutna till dig,
är det det bästa sättet att få en trygg ålderdom.
Och samma sak gäller om du har barn och får dem att känna sig
omhändertagna, så att de vet att de är älskade,
då tror jag att det är stor chans att de kommer att vilja
ta hand om dig på ålderns höst, men...
(Stillsamt piano)
Säger inte det återigen att det att skaffa barn skulle kunna ses
som en i grunden självisk handling,
om det man oroar sig för är
att man måste skaffa barn så att de kan ta hand om en?
(Stillsamt piano fortsätter)
Männen jag dejtar, de kanske inte vill ha barn just nu,
men de vill förmodligen ha barn i framtiden.
Så när jag säger att jag inte har barn är det en chock.
Och jag säger alltid att du inte måste göra det här.
Vi behöver inte fortsätta in i en relation tillsammans om
det är något du vill,
för jag är säker på att det är något jag inte vill.
Att dejta är svårt, jag är okej med att vara singel, vill jag ha barn?
Nej, men skulle jag uppfostra ett barn?
Någon annans barn?
Jag vet inte, jag är öppen för det.
Det är inte något jag kan säga just nu,
att jag aldrig skulle göra det.
Ja, det är faktiskt lustigt, för jag brukade sålla bort,
filtrera bort folk som hade
barn eller som åtminstone erkände
att de hade barn på de där apparna.
Så jag filtrerade bort dem helt och hållet, och folk,
mina vänner sa: Julia, man kan inte vara kräsen när man är desperat.
Det är inte...
Men jag sa: hör på,
det är bara matematik, eller hur?
(Udda musik)
Jag har inte lyckats hitta en enda person som står ut med mig.
Jag skulle behöva hitta tre personer som gillar mig:
mannen, barnet och exfrun.
Det kommer bara inte att funka.
Sannolikheten att få
alla tre att vara överens om det här med mig.
Det kommer bara inte att hända.
Det där är riktigt bra.
Jag gillar hur du tänker.
Jag filtrerade inte bort killar med barn, för jag såg det från
det andra perspektivet, typ,
tja, om han redan har ett barn,
så är det mycket mindre troligt att han vill ha fler.
Då är jag liksom utom fara, om du förstår vad jag menar?
Jag är nöjd nog med att vara bonusmamma
att liksom säga, typ...
hej, vilket bra råd,
men jag bestämmer inte över dig.
Du förstår väl vad jag menar?
(Dörr stängs)
Eller, i den utsträckning
(Fönster öppnas)
som krävs av mig,
kan jag anta den utmaningen,
(Gardiner susar)
men det är inte mitt ansvar att liksom, jag menar,
bara pressa ut ett barn ur min kropp.
Och med min nuvarande partner tror jag att vi...
alltså, vi pratade om det med en gång.
Han har ju redan en dotter
från ett tidigare förhållande.
Så vi kom liksom fram till att nej, det ska vi inte göra.
Och det är skönt att slippa den pressen.
Det skulle vara helt annorlunda om jag dejtade en yngre kille
som sa att han verkligen ville ha en familj.
Då hade jag sagt: okej, lycka till med det.
(Hon skrattar till)
Jag var gift med en väldigt trevlig kille som hette Aaron,
(Fåglar kvittrar)
och vi var gifta i fem år,
kanske fem och ett halvt.
Och...
Jag hade sagt till honom när vi dejtade att jag inte ville ha
barn, men efter att vi gift oss,
sa jag att jag var villig att under ett år liksom låta det
hålla på, och om jag blev gravid,
då skulle vi efteråt skaffa fler barn för att,
du vet, du som nästan växte upp som enda barn,
är det bästa beviset på
varför man inte vill ha bara ett barn.
Man ska inte lägga alla ägg i samma korg.
Nej, precis.
Men jag blev inte gravid, och Aaron var tvungen att fundera på,
om han ville lägga, jag vet inte,
40 000 dollar på fertilitetsbehandling?
Och hans svar var ett ganska bestämt nej.
Så det blev aldrig... ni hade aldrig något samtal om typ,
det är antingen jag eller...
Du vet, om du vill ha barn får du gå?
När jag var 35 frös jag till slut mina ägg,
(Stillsam bluesmusik)
främst för att få min mamma att sluta tjata,
men också för att jag alltid trodde att
ingen man skulle vilja vara med mig om jag inte
(Barn leker i gungor)
gav honom ett barn.
Det var min erfarenhet av min mamma och hennes partner.
Ja, jag bara, jag trodde inte
att det fanns någon anledning för någon att
vilja ha mig för min egen skull.
Jag minns när du bestämde dig för att frysa dina ägg och
jag minns bara att jag tänkte att det var väldigt påfrestande för din
kropp och dessutom väldigt dyrt
och att du gjorde det av sorgliga skäl.
Och jag känner att de personer du har dejtat...
Hur ska jag uttrycka det här diplomatiskt?
...var inte de trevligaste.
Vi träffades när jag var 22, och min man Dory
var 28 vid den tiden.
Det blev ganska seriöst ganska snabbt,
och jag berättade tidigt för Dory
att jag var helt säker på att jag inte ville ha barn.
Och jag lämnade ändå dörren öppen, alltså,
att jag kanske skulle ändra mig, för jag var bara 22,
och alla sa till mig att det var lugnt, att jag skulle ändra mig.
Så jag sa att jag inte riktigt trodde det, men...
Jag vill verkligen inte ha barn.
Känner du dig någonsin dålig över att du inte gav honom en liten Dory
eller en liten Summer, att...
Eftersom du visste att det var något han ville ha?
(Stilla piano)
Det faktum att du inte...
Ja, jag känner mig ledsen över att jag,
genom att vara rätt person för Dory,
förändrade hans livsbana.
Och det innebar kanske att han inte fick några barn.
Men...
Så som vi båda pratade om det var... att det fanns
(Band spolas tillbaka)
flera fantastiska, lyckliga, underbara vägar i livet.
Och en av dem var den med barn,
och en av dem var den utan barn.
Och man kan inte få båda, så det här är den vi har.
Och han sa: jag vill ha barn, men jag vill ha dig mer.
Min mans barndom var inte heller bra.
Och... hans pappa var alkoholist.
Det är intressant.
Min man fick också ta den största smällen
av det känslomässiga, och liksom misshandeln och allt sånt.
Och utöver det åkte min man till Irak 2004,
2005, när allt det där pågick.
Han har PTSD efter det.
Jag tänker att om min man inte hade PTSD,
inte hade alkoholismen,
inte... liksom...
Bara lite mer stabil.
Då skulle jag till hundra procent vara mer villig att skaffa barn.
Tyvärr älskar jag honom, och han är den han är.
Och jag är säker på att han skulle säga samma sak om mig.
Och jag vet att hans mamma sa
att det inte är för sent för dig att skilja dig och gifta dig
med någon annan som faktiskt kan få barn.
Det gör ont.
Du vet, när du frågade mig,
när det var, alltså att precisera när du
insåg att du inte ville ha barn?
Och jag tänker tillbaka på collegetiden,
då dina föräldrar
i princip bad dig att skaffa ett barn
för att rädda deras äktenskap.
Nej, nej, nej, nej, jag skulle inte föda.
Jo, men du skulle ju
bidra med ägget, åt dina syskon.
Nej, det som hände var att när...
Min mamma gifte sig med min styvfar när jag var 14.
De fick min bror när jag var 16.
Min mamma var 39.
Och sedan ville min styvfar ha ett andra barn.
De hade en riktigt dålig relation,
men han var väldigt envis med ett andra barn.
Och då var hon redan för gammal.
De höll på, tror jag, ett år med IVF.
Och sedan sa de bara att dina ägg inte fungerar.
Och de bad mig om mina ägg.
(Stillsamt piano)
Så hon var i en så desperat situation att
jag sa att jag skulle göra det.
Och jag började gå till läkarna.
Och de behövde faktiskt en psykologs godkännande
för att det här skulle bli av.
Psykologen tittade på oss tre och sa:
Jag tänker inte godkänna den här situationen.
Och jag var så glad att han gjorde det,
för jag ville verkligen inte göra det här.
(Stillsamt piano)
Sedan sa min styvfar åt henne att lämna lägenheten,
att lämna sin son...
För hans dröm hade alltid varit
att ha två barn.
Om hon inte kunde ge honom ett andra barn
skulle han hitta en annan kvinna som kunde.
Och det ironiska i det här, för mig personligen,
var att...
De hade varit tillsammans i fyra år innan de gifte sig,
och under den tiden tvingade han henne att göra två aborter,
eftersom han inte var redo att...
att slå sig till ro vid den tidpunkten.
(Stilla piano fortsätter)
Och... ingen i min familj tycker att det här är...
Alltså, om man har en bra familj,
så är tendensen att man troligen skapar en bra
familj själv, om man inte är psykopat, eller hur?
Ja, kanske det.
Kanske, men det är ju mer sannolikt ibland.
-Ja. -Men, ja,
många som kommer från trasiga hem fortsätter antingen med
att skapa likadana eller försöker bara undvika dem.
Undvika dem.
Ja, jag känner att det är tryggast för alla,
för alla inblandade, att jag inte ger mig in i det.
Jag har nyligen pratat med två personer som har svåra
relationer med sina mammor, och de sa typ:
jag tror inte att hon ville vara mamma.
Och särskilt, du vet,
om man pratar med någon som tillhör generationen
ovanför oss,
så uppfostrades de av mammor som var tvungna att vara
mammor, förstår du?
Så många av de kvinnorna ville inte vara mammor.
Det fanns helt enkelt inget annat för dem att göra för att
kunna ha ett liv, förstår du?
Så jag förstår det.
Inget av mina syskon har barn.
Alla har, tror jag,
en historia de berättar för sig själva om varför.
Men jag tänker liksom
att vi alla överlevde den där familjen och tänkte
att vi inte ska upprepa det här.
Jag tror det första vi måste reda ut är
hur vi skulle vilja att det här ser ut.
Den här personen, om vi har turen att skapa och uppfostra dem,
kommer också att finnas, och hen blir inte någon abstraktion.
Och inte nog med att hen inte blir en abstraktion,
det är någon som du... mycket troligt kommer att träffa,
så vad innebär det för dig?
Vad innebär det för oss?
Och jag ställer de här frågorna inte för att jag har en bestämd åsikt
om det, men det är något vi borde reda ut.
Eftersom det inte är anonymt, och även om det vore det...
alltså, i en tid med gentester, skulle ditt barn,
även om du inte berättade att det blev till
(Lättsam musik)
med någon annans ägg, definitivt göra ett gentest
när de blir gamla nog,
eftersom de flesta gör det nuförtiden.
Och de skulle tänka: hallå,
hur kommer det sig att jag är en fjärdedel judisk?
(Förvånad ljudeffekt)
Så om man tänker baklänges från ett vuxet barn
skulle de veta, även om du inte berättade.
Så jag antar att du tänker berätta för dem, va?
Så om man utgår från att de kommer att veta,
(Lättsam musik fortsätter)
kan jag lika gärna vara öppen för att de finns i mitt liv,
om de vill finnas i mitt liv.
Men det skulle vara upp till dem, och upp till er,
om, du vet, liksom...
Som jag föreställer mig det är att, liksom,
att jag skickar dem en bok i present på födelsedagen, och liksom,
titta, faster Julia har skickat dig en bok.
Jag tror du har rätt i att, säg,
om vi har turen att kunna skapa det här barnet,
så finns det inget som hindrar dem från att få veta
att de har anor som går tillbaka till
där din familj kommer ifrån.
Det är inte samma sak som att de vet att de är
släkt med just dig.
Det är sant.
För det första, känns det okej för dig?
Och om du kände det här barnet, och vi valde att inte avslöja
din genetiska koppling till dem,
skulle du, skulle du respektera det?
(Lättsam musik fortsätter)
Det skulle jag. Absolut. Absolut.
(Melankolisk musik)
Jag... pratade med folk, med kvinnor och med män,
och... ingen av dem... sa att de är glada
över att de inte har barn,
de som hade kunnat men inte har barn.
Och de ångrade det liksom, hela tiden.
Och ju äldre man blir,
desto mer förstår man vad man saknar.
Och, du vet, det...
förlåt, kan jag bara få veta hur stort underlaget är?
Vilka är alla dessa män och kvinnor som du pratade med och som
ångrade att de inte skaffade barn?
Bara nyfiken.
Ville du ha namnen?
Ja, det vill jag faktiskt.
Folk som jag...
Ja?
...träffade.
Liksom slumpmässiga människor på gatan?
Jane? Min väns...
Frågade du ut henne?
Sa du "ursäkta, ångrar du att du inte skaffade barn"?
Det var bara...
(Hon skrattar till)
Det var... bara så samtalet utvecklade sig.
För ibland tenderar man att säga saker...
Om jag skulle fråga Jane...
Men det handlar inte bara om Jane.
Om jag skulle fråga Jane, vilket jag inte tänker göra,
men om jag gjorde det, är jag nyfiken på om hon skulle bekräfta det.
Oftast berättar folk det självmant.
Verkligen?
Folk säger självmant att de ångrar att de inte skaffade barn?
Ja, lite så.
Jag funderar på...
(Stillsamt piano)
ångrar jag att jag inte... skaffade barn?
Jag tror faktiskt inte det, för att ångra något skulle betyda att jag
hade gjort något annorlunda
under samma omständigheter, eller hur?
Så jag ångrar det inte direkt.
Jag sörjer nog att vi har ett system som inte gör
det att uppfostra barn till något som verkligen är lockande, eller hur?
Och att, du vet,
att vi har ett system där det beslutet verkligen
försätter en i alla möjliga andra knipor som bara är
som bara är riktigt svåra.
Folk går igenom de där perioderna och
om förutsättningarna inte är de rätta,
då fortsätter de bara sina liv och skaffar inga barn.
Vilket är helt okej.
Man kan ha ett meningsfullt liv utan barn,
självklart.
Men om man verkligen vill ha barn,
borde man inte behöva lida på det sätt som vi får
amerikanska föräldrar att lida.
Jag tror att oavsett vad man väljer,
så kommer man att ångra något, och det är
naturligt och meningen att det ska bli så, du vet,
för att, ja, jag vet inte,
det är ju det som det innebär att ha ett liv och göra val i det.
Så ja, det kommer att finnas en del ånger,
men inte tillräckligt överväldigande
för att jag på min dödsbädd
ska tänka, vet du vad, jag gjorde allt fel,
och jag borde ha skaffat de där fyra barnen, och verkligen, du vet,
nej, jag tror inte att det kommer att hända.
(Långt utdraget pip)
Än i dag är jag ledsen över att mina föräldrar inte är morföräldrar.
(Sorgsen piano)
Och det är ett av få områden där jag
erkänner att det är ett själviskt beslut,
för jag tycker inte att valet att leva barnfri
är ett själviskt beslut på något sätt,
förutom när det gäller mina föräldrar.
För då satte jag det jag ville ha framför det de ville ha.
Och det gör jag inte ofta när det gäller mina föräldrar.
Det andra området...
Det finns två saker: mina föräldrar och min religion.
Som... judisk person
känner jag ett ansvar att se till att vi finns kvar.
(Sorgsen piano fortsätter)
Vi förlorade sex miljoner av oss.
Som världen ser ut just nu
är jag inte övertygad om att det inte skulle kunna hända igen.
Och... jag känner ett ansvar för
att judendomen ska leva vidare.
Och jag... lever inte upp till det ansvaret.
Och det är väldigt svårt.
Men återigen, det vore ingen bra anledning att skaffa barn.
Jag anammade en riktigt stoisk filosofi för några år sedan när
jag läste ett citat av Epiktetos, som levde för nästan 2 000 år sedan.
Han sade att ett skepp inte bör segla på ett enda ankare,
och inte heller livet på ett enda hopp.
Och det var verkligen en förväntan jag hade,
att jag skulle få barn.
Men jag... vet inte,
jag bara visste i det ögonblicket, när jag läste det, att jag...
att livet var bra som det var...
med alla de skiftande upplevelser jag hade haft.
Så jag mår bra.
En sak med anonym donation är ju,
att den rent strukturellt hindrar en
från att känna,
förlust eller ånger eller tankar på vad som kunde ha varit.
Sannolikheten att du, förhoppningsvis, får se vad dina
ägg kan bli, alltså...
Tänk dig: fem år från nu.
Du vet... ja,
jag hoppas att vi ses innan dess,
men du förstår vad jag menar?
Ja.
Jag har uppenbarligen ingen aning om hur jag ska svara på det.
Men det finns studier
som säger att kvinnor som aldrig velat ha barn
sällan känner ånger över att inte ha skaffat några.
De som faktiskt ville ha barn men inte kunde
få några... de gör det.
Så jag tillhör den första gruppen, där jag statistiskt sett inte
borde känna någon ånger.
Visserligen har nog ingen av de kvinnorna i undersökningarna
troligen fått
sina ägg förvandlade till barn med andra människor,
som de sedan möter fem eller tio år eller
tjugo år senare.
Så hur det faktiskt kommer att kännas, det har jag förstås,
det har jag ingen aning om.
Ja.
Härligt, så då, okej.
Är det?
(Skrattar)
Är det?
(Lättsam musik)
Så här är det.
Får jag fråga vad det gäller?
Ja, alltså...
jag frös ner ägg en gång i tiden
och nu donerar jag dem till någon.
Så jag skriver i princip bort min
sista chans att ha fått ett barn.
Oj, okej, ja.
Ja, min legitimation, va?
Ja.
Vilket datum är det idag? Den fjor...
Trettonde.
Trettonde. Okej.
(Förhoppningsfull musik)
(Lekfull musik)