Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Alt liv begyndte i det dybe, blå hav.
Dets strøm og kraft... har formet vores verden.
Respekteret... og frygtet,
siden mennesker først vandrede på Jorden.
Et kolossalt, skjult rige...
...kun synligt i vores fantasi...
...i hundredtusindvis af år.
Først nu opdager vi, hvad vores hav betyder...
...for vores verden.
Det, vi har fundet, kan ændre vores fremtid for evigt.
Mennesker har altid set ud på den åbne, blå horisont
og spekuleret på, hvad der ligger hinsides.
Men det er næsten i sin helhed forblevet en gåde.
Efter at have levet i næsten 100 år på denne planet
forstår jeg, at det vigtigste sted på Jorden ikke er landet, men havet.
Og i dag lever vi i den vigtigste tidsalder,
hvad havudforskning angår.
For mange er verden hinsides stranden stadig mørk, truende og farlig.
Ude af øje og bestemt ude af sind.
Det er tid til at tage springet og komme ud under bølgerne.
Når man en gang har set havet, ser man aldrig Jorden på samme måde igen.
AUSTRALIEN 1957
I min levetid er vores evne til at se havet blevet forvandlet.
Opfindelsen af dykkerudstyr ændrede alt.
Pludselig blev en ny verden med vidundere og overraskelser synlig.
Det varede ikke længe, før vi fandt en måde
at udforske den mørke, fjerne del af planeten,
der havde været skjult så længe.
Vi rejste ud i dybet...
...og så havets bund.
Jeg kunne aldrig have forestillet mig, hvad vi ville finde i de følgende år
flere kilometer under overfladen.
Men den dag i dag har vi set mere af andre planeter end af havet.
Nu gør vi opdagelser, der fuldstændig ændrer vores forståelse
og kan tilbyde en bedre fremtid for alle på Jorden...
...tilmed i de farvande, vi ved mindst om: Dem, længst fra land.
Højsøen eller det åbne hav.
Den sidste store vildmark.
Det ejes ikke af nogen nation, men deles af alle i verden.
Det åbne hav er vores.
Dets vand er det dybeste og mest afsidesliggende.
Meget af det er stadig ikke blevet set af mennesker.
Det er vores sidste grænse.
Indtil for nylig troede vi, at det overvejende var en tom ørken.
De få dyr, vi kendte til, der levede i denne åbne verden, forblev en gåde.
Nu kommer der et nyt, mere sammensat billede til syne
af det store blå hav.
Nogle af disse rejsende såsom hajer og tunfisk er blevet fulgt
på enorme migrationer over hele planeten
i en endeløs søgen efter føde.
Og vi har kun lige lært, hvordan disse rejsende finder vej herude.
De styrer efter bestemte strømmes snoninger og drejninger.
De mødes fra hele verden på nogle enkelte dyrebare steder...
Havbjerge.
Undervandsbjerge, der er op til fem kilometer høje.
De står i vejen for havstrømmene
og får vandet til at stige op fra dybet og medbringe føde.
Først nu forstår vi, hvor vigtige de virkelig er
både som pitstop og slutpunkter på odysséer under havet.
Det mest spændende er måske, at vi lige har opdaget,
at der er næsten dobbelt så mange af disse oaser, som vi troede.
Cirka 40.000 af dem på havbunden.
Så det åbne hav er faktisk slet ikke en ensartet ørken.
Det er mere sammensat, end vi havde forestillet os.
Tilbage mod kysten, tættere på land, findes der en mere velkendt verden.
Dette er det andet store havrige, det lave, kystnære hav.
Og det er her, vi får de fleste af vores fisk og skaldyr fra.
Det lave hav anser vi for at være ejet
af de nationer, der lever på landjorden ved siden af dem.
Disse kystlande har eksklusiv ret til at udnytte et område
inden for et par hundrede kilometer fra kysten.
Denne lavvandsregion over kontinentalsoklen
er en magisk verden, hvor alt er badet i sollys.
Dette er kæmpetang, det højeste levende væsen i havet.
Under de tårnhøje kroner har vi opdaget et samfund i de højere lag.
Skoven har brug for dens mange beboere for at overleve.
Søpindsvinene står for havearbejdet, og tangen holdes i skak.
Hvis disse haver bliver for omfattende, bliver dette resultatet.
Heldigvis for tangen er der også væsner, der æder søpindsvin.
Det er en verden i skrøbelig balance.
Fundet af jungler ud for vores kyster,
der kan måle sig med dem på land, var ekstraordinært.
Det svarede til at opdage en ny tropisk regnskov fyldt med vidundere,
vi knap nok havde set før.
Forskere anede ikke, hvor store disse skove var,
eller hvor hurtigt de voksede.
De grænser op til en fjerdedel af verdens kyster,
og vi finder tilmed nu stadig flere af dem.
CALIFORNIEN
SYDAFRIKA
SKOTLAND
Og kun inden for de sidste par år
har vi fundet verdens største eng med søgræs.
Det forøgede den anslåede globale størrelse af dette habitat
med næsten en halvdel.
Og vi har opdaget, at havjungler og enge absorberer meget mere kulstof
end et regnskovsområde på samme størrelse på land.
Vi ved nu, at de tilsammen kan hjælpe os med at undgå en klimakatastrofe.
I det kystnære hav tæt på ækvator
ligger der en tropisk verden med endeløse overraskelser.
Første gang jeg brugte dykkerudstyr til at dykke ved et koralrev,
blev jeg så overrasket over synet foran mig,
at jeg et øjeblik glemte at trække vejret.
Intet, jeg havde set på land, kunne måle sig med sanseoverbelastningen
af så megen liv og så megen mangfoldighed lige for øjnene af mig.
Hvor end jeg kiggede, var der i hver skala noget nyt.
Man kunne svømme rundt over det i dagevis
og aldrig blive træt af farverne, bevægelserne og interaktionerne.
Det er livet, når det er mest tryllebindende.
Vi vidste, at koralrev havde en forbløffende diversitet,
siden vi så dem for første gang.
Men grunden til det forblev en gåde.
Jeg læste, at Charles Darwin undrede sig over, hvordan rev blev dannet,
og hvordan de kunne forvandle tilmed de mest golde steder til oaser.
Vi kender nu deres hemmelighed, og den er vidunderlig.
Koraller er dyr.
Men det er kun en del af deres historie.
I deres kroppe lever der plantelignende alger.
Algerne bruger sollys til at producere den føde, korallerne behøver.
Når korallerne vokser,
bygger de stenslotte omkring deres bløde kroppe som beskyttelse.
Og derved skaber de planetens største levende strukturer.
Det er utroligt at tænke på, at dette ene forhold kan gøre undervandsørkener
til det mest komplekse og mangfoldige samfund i havet.
Og jo nærmere man kigger... desto mere ser man.
I denne verden, overfyldt af farver,
er der ingen form eller størrelse, der ikke hører hjemme.
En større variation af liv er måske svær at forestille sig,
men vi finder hele tiden mere...
...og mere.
Disse små bokserkrabber bærer klumper af giftige anemoner
som handsker til at forsvare sig med.
Og påfuglerejen har det mest sammensatte syn af alle dyr.
2.000 nye arter bliver opdaget under havet hvert år.
Fra koralknusere og græsædere...
...til hjælpere... og jægere.
Vi troede engang, at hvis man fjernede hajerne, så ville man få flere fisk.
Nu lærer vi, hvor grueligt vi tog fejl.
Vi begynder at indse, at hele revet afhænger af alle disse forhold.
Hvis bare en bliver fjernet,
kan alt og alle, der er afhængige af koralsamfundet, få problemer.
Der er ting, vi har opdaget om det lave kystnære hav,
der påvirker vores hverdag direkte.
Alle otte milliarder af os.
Strømmen fejer op ad kontinentalsoklens vægge
med næringsstoffer fra havbunden
og skaber således det mest produktive vand i havet.
Det gør dem til det perfekte sted for planteplankton.
Disse encellede planter trives her i ufattelige mængder...
...og absorberer kolossale mængder kuldioxid.
Vi har lige opdaget,
at havplankton fjerner næsten en tredjedel af vores CO2-udslip.
De kan være vores bedste allierede til at undgå en klimakatastrofe.
Desuden ved vi nu, at de producerer mere ilt
end alle træer på Jorden tilsammen.
Det er halvdelen af den luft, vi indånder.
De er også den vigtigste fødekilde under bølgerne.
Men indtil for nylig har vi ikke kunnet se detaljerne i denne verden.
Nye billeder som disse afslører,
at milliarder af disse små kampe finder sted hvert eneste øjeblik.
Dyreplankton er det mest talrige dyr på Jorden.
De er brændstof til de største fiskestimer...
...og næsten samtlige fødekæder i havet.
Det lave kystnære hav er fundamentet for hele havet...
...og fodrer milliarder af os.
Denne opdagelsestid har vist, at vores hav er mere sammensat
og mere delikat afbalanceret, end vi kunne have forestillet os.
Man har afsløret, at denne enorme,
mystiske verden er bundet til os på måder, vi aldrig havde troet mulige.
Men for virkelig at forstå dens betydning
må vi først åbne øjnene for, hvad der sker lige nu
under bølgerne.
Få af os forestiller sig dette.
Fra overfladen ville man ikke ane, at dette foregår.
Det er blevet holdt skjult for vores øjne indtil nu.
En moderne industriel bundtrawler skraber havbunden
med en kæde eller metalbjælke, der tvinger alt ind i nettet bagved.
Den brager hen over havbunden og ødelægger næsten alt på sin vej,
ofte på jagt efter kun en enkelt art.
Næsten alt andet kasseres.
Over tre fjerdedele af en trawlers fangst kan smides ud.
Det er svært at forestille sig en mere ødsel måde at fange fisk.
Et område på størrelse med regnskoven i Amazonas bliver trawlet hvert år.
Og meget af den samme havbund pløjes igen og igen og igen.
Denne kværnen af sedimenterne frigiver enorme mængder kuldioxid...
...der bidrager til opvarmningen af vores planet.
Trawlerne flår havbunden op med sådan en kraft,
at deres stier af ødelæggelse kan ses fra rummet.
BELGIEN
USA
Meget få steder er i sikkerhed for dette...
inklusive næsten ingen steder i mit eget land.
ISLE OF ARRAN, STORBRITANNIEN
Vi har levet og været afhængige af mad fra havet
omkring øen i mere end 5.000 år.
Alt er så anderledes under havet.
Der er ingen huse, veje eller telefoner.
Det er bare naturen, 100 procent.
Da jeg dykkede efter kammuslinger,
dykkede man ned til havbunden og akklimatiserede sig.
Ting, der ligner planter dernede, er dyr...
...og de har været der i millioner af år.
Langsomt, men sikkert, kom man til et helt bed med kammuslinger.
Det er ældgammelt og kan være 100 år om at vokse.
Første gang jeg dykkede i et område,
hvor en kammuslingetrawler lige havde været,
var det hjerteskærende.
Alle mulige dyr var blevet smadret i småstykker.
Det var som at svømme over Edens have til en atomvinter.
Lokalsamfundet så på fra kysten, mens bådene sejlede frem og tilbage,
tættere og tættere på, igen og igen...
bare for et par kammuslingers skyld.
Kammuslingetrawlerbesætningen sagde: "Vi har ret til at gøre det,
og det er helt lovligt."
De tog fremtiden op af havet,
og øsamfundet ville stå tilbage med ruinerne.
Det var en følelse af total vantro.
Hvordan kan man tillade dette at ske?
Det er svært at forklare for folk,
hvor overdådigt her engang var...
...og hvor meget der er gået tabt.
Tanken om at bulldoze gennem en uberørt regnskov forårsager vrede,
men vi gør det tilsvarende under vandet flere tusind gange hver dag.
Ældgamle enge med søgræs... pløjet til slam.
Sarte, 100 år gamle havsvampehaver,
der engang beskyttede travle samfund...
...tilintetgjort på et øjeblik.
Man antager selvfølgelig... Det må da være ulovligt?
Men det er ikke kun lovligt... Der opmuntres til det med nutidens love.
Bundtrawling er stadig tilladt
i mange såkaldt "beskyttede havområder" verden over.
Og måske endnu mere forbløffende... Det understøttes af regeringer.
Der bruges 20 milliarder dollar hvert år
på at støtte overfiskeri på en industriel skala.
Store fabrikker færdes nu på havene.
De arbejder dag og nat.
Længere væk... og hurtigere end nogensinde.
Det virker, som om intet område er helligt...
...end ikke det åbne hav.
Liner med kroge med madding, der er 80 kilometer lange,
indfanger millioner af hajer hvert år.
Vi har nu dræbt to tredjedele af alle store rovfisk.
Vægge af net på flere hundred meters højde... efterlader få overlevende.
Hajer og skildpadder overlevede dinosaurernes udryddelse,
men overlever måske ikke dette.
Forandringen er enkel.
Vi fiskede engang et par steder nær kysten for at brødføde vores samfund.
Nu fisker vi overalt hele tiden.
Og jeg har gennemlevet denne forandring.
Der er historier fra for 400 år siden
om kystvand "så tykt med fisk, at både knap nok kunne sejle igennem det."
Ingen, der lever i dag, har kendt til overfloden i et virkelig vildt hav.
Nu er der ganske enkelt færre fisk i havet.
Uanset hvor vi kigger hen i vores have, er beviserne tydelige.
Mange havfuglekolonier sulter og er i sammenbruddets sidste stadier.
Hvert år slår flere reder fejl.
Det er den samme historie om forandring i alle verdens have.
LIBERIA VESTAFRIKA
Før arbejdede vi i harmoni med havet.
Så ændrede alting sig.
Trawlerne fisker der, hvor vi fisker.
Vi ser dem tættere på kysten.
Vores net plejede at være fyldte.
Vi så mange forskellige slags fisk.
I dag? Nej.
De større fisk er væk. De findes ikke mere.
Selv de allermindste går vi efter, fordi der ikke er nogen fisk.
I dag fanger jeg plastik, når jeg kaster.
Tilmed når man kaster en line ud med krog, fanger man plastik.
Vi er afhængige af fisk.
Det er der, vi får vores ressourcer fra,
så vores børn kan gå i skole, og vi kan brødføde vores familie.
Det tilhører os.
Uden havet er der intet fællesskab.
Når trawlerne tager de sidste fisk, bliver mit hjerte så tungt.
Tre milliarder mennesker afhænger af havet for at få mad.
Men skibe, udsendt af nogle få rige nationer, fratager kystsamfund
den fødekilde, de har været afhængige af i årtusinder.
Det er moderne kolonialisme til søs.
Omkring 400.000 industrielle fartøjer jager nu i samtlige afkroge af havet.
Intet sted er for langt væk eller for dybt.
Tilmed de mest afsidesliggende dele af planeten er ikke længere sikre.
Næsten alle dyr i Antarktis er afhængige af en enkelt art.
Et lille rødt krebsdyr. Antarktisk krill.
For hvaler, fisk og pingviner
er krill den vigtigste fødekilde i Sydhavet.
Trawlerne er nået til Antarktis.
De er her også for krillens skyld.
Da der er så få fisk tilbage i havet,
leder vi nu efter et andet bytte i de fjerneste afkroge af vores verden.
Disse er nogle af havets største fabrikker.
De suger flere hundredtusind ton krill ind i store net.
De koges og forarbejdes til fiskefarme, kosttilskud
og senest til dyrefoder...
...alt sammen om bord på skibet.
Hvordan skal dyreliv kunne konkurrere med det her?
Nogle hævder, at det her er bæredygtigt.
Men vi er måske i gang med at fjerne fundamentet for et helt økosystem.
Vi har drænet livet fra havet.
Nu er tiden næsten rendt ud.
Havets helbred er så ringe,
at det ville være svært ikke at miste håbet,
var det ikke var for den mest bemærkelsesværdige opdagelse
af dem alle.
Havet kan komme sig hurtigere, end vi troede muligt.
Det kan genoplive sig selv.
Lader man det være i fred, kan det ikke kun komme sig,
men trives bedre, end noget menneske nogen sinde har set.
Vi kan være sikre på det, fordi det er allerede ved at ske.
CHANNEL ISLANDS, USA
I over 200 år blev der fisket intenst med net og tejner i dette område.
Da man fjernede rovdyrene, eksploderede bestanden af søpindsvin.
Høje tangskove blev forvandlet til en gold verden.
Der var ikke meget tilbage at fange, så man besluttede at indstille fiskeri
på næsten 780 kvadratkilometer.
Det skulle blive et havreservat eller et "ingen fangst-område".
Da det blev beskyttet, kunne rovdyrene komme sig.
Balancen blev genoprettet.
På kun fem år blomstrede skovene igen.
Og med dem, et blomstrende, travlt nabolag.
I sikkerhed fra fiskeri fik dyrene tid til at vokse sig store.
Jo større en hunlanguster kan vokse sig, desto flere æg kan hun frigive.
Når larverne spredes, indleder de en rejse ud i det ukendte.
De forlader tangens sikkerhed og bæres ud i det åbne hav af strømme.
Langusterlarver kan rejse tusindvis af kilometer
og tilmed krydse internationale grænser.
De bevæger sig i næsten et år og udvikler sig og vokser på vejen.
De, der overlever rejsen,
vender tilbage til kysten for at begynde deres voksne liv.
Og der er stor sandsynlighed for, når de endelig slår sig ned,
at de befinder sig uden for ingen fangst-området.
Sådan spreder hummerbestandene sig i ubeskyttede farvande
og genopliver fiskeriområder vidt og bredt.
Til at begynde med havde det næsten ingen effekt.
Og så begyndte spredningseffekten at gøre sig gældende.
Til sidst blev det svært at ignorere.
En bestemt dag, da vi fiskede i udkanten af reservatet,
trak vi min karrieres tejne op.
Tejnen med flest hummere, jeg har set. En til rekordbøgerne lige der.
Det var et ekstatisk og øjenåbnende øjeblik.
Jeg tror, alle fiskere, jeg kender, erkender,
at reservaterne virker.
Det er fantastisk at se, hvor talrig arten er.
Der er noget magi med i spillet, det er helt sikkert.
Ingen fangst-området er fyldt med havliv.
Hvis vi lader naturen gå sin gang, redder havet sig selv.
Kolossale rovdyr, man ikke har set i årtier, er vendt tilbage igen.
Tilmed californisk havbars, man engang antog, var forsvundet for evigt,
finder nu ly blandt bladene.
Denne slags gendannelse er mulig alle vegne.
Tilmed i den mest overfiskede del af verdens mest overfiskede hav.
MIDDELHAVET
Fiskebestandene i Middelhavet er næsten kollapset fuldstændigt.
En tredjedel er allerede gået tabt.
Men tilmed her er der stadig håb.
Da et lille reservat blev etableret ud for Frankrigs kyst
eksploderede det til live igen.
Tilmed de største fisk er på vej tilbage.
Det er resultatet af en fuld beskyttelse
af mindre end en procent af Middelhavet.
Men det er kun begyndelsen.
Hvis beskyttelsen af så lille en del af havet mod fiskeri
har så stor en effekt,
så forestil dig mulighederne i at gøre det på meget større områder.
For første gang i dette århundrede behøver vi ikke forestille os det.
Vi kan se det med egne øjne.
Det er bogstaveligt talt vores forfædres sted.
Det, vi ville kalde en wao akua, gudernes rige.
Papahānaumokuākea er det største fredede område
på land eller til havs på planeten.
Ønsket om beskyttelse kom fra indfødte hawaiianske fiskere og ældre.
Uden det ville der ikke være nogen mōlī, ingen Laysanalbatros.
Deres hjem er hele det enorme Stillehav.
De er himlens seere.
De ser mere af planeten end næsten noget andet væsen.
Men de er afhængige af bittesmå stykker land for at yngle.
De af os, der kommer fra voyaging
og wayfinding-traditioner, kan kun betragte dem med beundring.
I årenes løb udvikler hvert par deres eget sprog.
Ved at danse med hinanden bekræfter de deres bånd.
mōlī er, så vidt vides, den fugleart på planeten, der bliver ældst.
Det er svært ikke at se på denne mōlī-unge og tænke:
"Hvad kommer den til at se i de næste 60 år?"
Takket være de ældres fremsyn
og de hawaiianske fiskere, der først bad os
om at passe bedre på dette sted...
er de gået fra udryddelsestruede til verdens største albatroskoloni.
Nu vender 14 millioner havfugle tilbage hvert år.
Det er et pu'uhonua, et tilflugtssted.
Det er vigtigt at beskytte store områder, så de migrerende arter
kan rejse frit, som de ønsker.
De har brug for meget plads.
Folk sagde, det var umuligt.
Men takket være beskyttelsen af Papahānaumokuākea
kan tun formere sig og sprede sig til naboområderne,
hvor bestandene er steget med 54 procent.
Spredningseffekten er basal biologi.
Da vi først ville beskytte Papahānaumokuākea,
spurgte folk: "Hvad beskytter I det mod?"
Vores svar var: "Det er det forkerte spørgsmål."
"Det handler om, hvem og hvad vi beskytter det for."
At beskytte havet betyder ikke, at man er anti-fiskeri.
Målene for sundt fiskeri og naturbevaring er de samme:
Flere fisk,
mere mangfoldighed, mere sundhed i havet.
Frem til nu antog man, at intet beskyttet område kunne være stort nok
til at hjælpe fiskearter, der migrerer over lange afstande
såsom gulfinnet tunfisk.
Dette sted har knust den antagelse.
Når vi skaber et naturreservat på land,
beskytter vi mest livet inden for dets grænser.
Men vi har opdaget, at når man gør det samme i havet,
spredes effekten af disse reservater langt ud over deres grænser.
Vandet udenfor bliver fyldt med liv igen.
Hvor end vi har givet havet tid og plads,
er det kommet sig hurtigere og i en større skala, end vi turde regne med.
Og det har magten til at gå endnu længere
for at forsvare sig mod vor tids største trusler.
Når koraller oplever varmestress,
smider de deres plantepartnere ud og bliver spøgelseshvide.
Under optagelserne steg temperaturen i havet mere end nogensinde før.
En ødelæggende hedebølge rejste hen over hele planeten.
Den forvandlede selv de største og mest etablerede tropiske rev.
Så vidt vi ved, har disse rev aldrig set sådan ud før.
CARIBIEN
Disse elkhorn-koraller i Caribien...
...var nogle af de sidste.
MALDIVERNE
Vi er sandsynligvis ved at bevidne
udryddelsen af arter lige for øjnene af os.
Det var den største globale masseblegningsbegivenhed i historien.
Hvis opvarmningen fortsætter, kommer korallerne sig aldrig.
De bliver kvalt af alger... og dør.
Næsten alle koralrev forventes at forsvinde inden for de næste 30 år.
Man kunne tilgives for at mene, at der ikke længere er noget håb.
Men det er der...
På nogle enkelte steder
har streng beskyttelse mod fiskeri tilladt hære af græsædere at trives.
De holder de kvælende alger tilbage, så korallerne kan komme sig.
Dette er små koraller. Nyt liv, der opstår af ruinerne.
Nogle steder er hele rev blevet vakt til live igen.
Beskyttelse mod fiskeri har gjort dem til de mest udholdende rev på Jorden.
Det er kraften i beskyttelse.
Det er den samme historie i alle verdens have.
Hvis jeg spurgte om, hvor meget af havet der var beskyttet,
hvad ville du så svare?
20 procent? Mindst ti, ikke?
Svaret er mindre end tre procent.
Praktisk talt... intet.
Mange af de beskyttede havområder, der eksisterer, udpines
med destruktive fiskerimetoder og er næppe i sikkerhed.
For at redde havet fra et kollaps
har forskere sagt, at vi må beskytte mindst en tredjedel.
Hvis det skal virke,
bør det hovedsageligt være langs vores kystlinjer.
Området, vi vælger, bør også inkludere livsmagneterne
ude på det åbne hav... havbjerge.
Hvis vi kan beskytte områder på land, hvor hele Jordens befolkning
har brug for plads til at leve, må vi også kunne gøre det i havet.
At genoprette havet er en fordel for alle Jordens indbyggere.
Vi står over for en mulighed for at beskytte klimaet,
vores mad og vores hjem.
Efter at have filmet naturen hele livet
kan jeg ikke huske en mere spændende mulighed for vores art.
Dette kan være forandringens øjeblik.
Næsten alle lande på Jorden er på papiret lige blevet enige om
at opnå det absolutte minimum og beskytte en tredjedel af havet.
Sammen står vi nu over for udfordringen i at få det til at ske.
Uden havet ville vi ganske enkelt ikke eksistere.
Planeten lever videre. Spørgsmålet er, om vi vil blive en del af det?
Jeg sammenligner vores fiskeri med et æbletræ i baghaven.
Vil du plukke alle dine æbler på en dag?
Nej, du vil gå ud og plukke et par æbler. Du tager det, du har brug for.
Jeg siger ikke, at folk ikke bør fange og spise fisk.
Og fiskere bør kunne tjene til føden.
Men de bør ikke kunne gøre det
på en måde, der ødelægger alt.
Vores samfund overlever på grund af havet.
Havet giver liv.
Succes på en global skala er mulig. Jeg har selv set det før.
Mønstret var bekendt.
Da hvalfangst blev industrialiseret...
tog det kun 100 år,
før næsten alle arter var tæt på at blive udryddet.
Blåhvalerne, de største af dem alle, blev jagtet,
indtil der kun var en procent tilbage.
Jeg tænkte, at nu var det slut. Der var ingen vej tilbage.
Vi havde mistet de store hvaler.
Endelig reagerede lovgivere på offentlighedens pres
og forbød kommerciel hvalfangst.
Det, der skete efterfølgende, overgik vores vildeste fantasi.
Antallet af pukkelhvaler i det sydlige Atlanterhav...
blev tredoblet på kun ti år.
Og scener som disse med finhvaler i Antarktis
var utænkelige for bare 50 år siden.
Tilmed den største af vores havkæmper, blåhvalen,
der var tæt på udryddelse, var begyndt at vende tilbage.
Jeg havde aldrig troet, at jeg, et årti efter hvalfangst blev forbudt,
selv kunne møde en.
Jeg kan se halen under min båd. Og den kommer op!
Der!
Kun i havet kan man blive så kolossal
som det storslåede dyr.
Nu skaber vi et nyt forhold til disse blide væsner.
En blåhval, der bliver født i dag...
...kan leve i mere end 100 år.
Bruger vi samme fremsyn til at redde hendes hjem, som vi engang gjorde
for at redde hendes art,
vil hun opleve en utrolig bedring.
Gennem hele mit liv har vi været på en opdagelsesrejse i havet.
Og sikken rejse, det har været.
Da jeg først så havet som dreng,
blev det betragtet som en enorm vildmark, der skulle tæmmes
og beherskes til menneskehedens fordel.
Nu, hvor jeg nærmer mig enden på mit liv, ved vi, at det modsatte er sandt.
Det er mit store håb, at vi alle kommer til at se havet,
ikke som et mørkt og fjernt sted med ringe betydning for vores liv på land,
men som hjerteblodet i vores hjem.
Jeg er sikker på, intet er vigtigere.
For hvis vi redder havet...
...redder vi vores verden.
Denne film blev udgivet i 2025, halvvejs gennem FN's havets årti.
Verdens lande har forpligtet sig
til at beskytte 30 % af det globale hav inden 2030.
Det er vores alles ansvar at sikre, at det sker.
Tekster af: Martin Speich