Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kaikki elämä alkoi syvässä, sinisessä meressä.
Sen virtaus ja voima ovat muovanneet maailmaamme.
Sitä on kunnioitettu ja pelätty siitä asti,
kun ihmisiä on Maan päällä ollut.
Valtava salainen valtakunta,
jonka näimme vain mielikuvituksessamme
satojentuhansien vuosien ajan.
Vasta nyt alamme ymmärtää, mitä valtameri merkitsee
maailmallemme.
Löytömme voivat muuttaa tulevaisuutemme lopullisesti.
Ihmiset ovat aina katsoneet aavaa, sinistä horisonttia
ja miettineet, mitä sen alapuolelta löytyy.
Silti se on pysynyt lähes täysin mysteerinä.
Elettyäni lähes sata vuotta tällä planeetalla
ymmärrän nyt, että Maan tärkein paikka ei ole maalla, vaan merellä.
Tällä hetkellä elämme merten tutkimuksen suurinta aikaa.
Monille meistä merten maailma on yhä pimeä, uhkaava ja vaarallinen.
Poissa silmistä ja ehdottomasti poissa mielestä.
On aika sukeltaa aaltojen alle.
Kun on todella nähnyt meren, ei enää koskaan katso Maata samalla tavalla.
Elinaikanani kykymme tutkia merta on muuttunut.
Sukellusvälineiden keksiminen muutti kaiken.
Näimme yhtäkkiä uuden maailman täynnä ihmeitä ja yllätyksiä.
Ei mennyt kauaa, kunnes löysimme keinon
tutkia planeettamme pimeää ja kaukaista kolkkaa,
joka oli pysynyt piilossa niin kauan.
Matkustimme syvyyksiin
ja katselimme merenpohjaa.
En olisi voinut kuvitellakaan, mitä seuraavina vuosina löytäisimme
kilometrien syvyydestä.
Silti tiedämme nykyäänkin enemmän muista planeetoista kuin valtamerestä.
Nyt teemme löytöjä, jotka muuttavat käsityksemme täysin.
Ne voivat tarjota paremman tulevaisuuden kaikille Maan päällä.
Jopa vesissä, joista tiedämme vähiten ja jotka ovat kauimpana maasta.
Nimittäin avomerellä.
Viimeinen suuri erämaa.
Sitä ei omista mikään valtio, vaan kaikki maailmassa jakavat sen.
Avomeri kuuluu todella meille.
Sen vedet ovat syvimpiä ja syrjäisimpiä.
Ihmiset eivät ole vieläkään nähneet suurta osaa siitä.
Se on viimeinen rajaseutumme.
Viime aikoihin asti oletimme sen olevan enimmäkseen autiota.
Muutamat olennot, joiden tiesimme siellä elävän, pysyivät mysteerinä.
Nyt merestä on muodostumassa uusi ja paljon yhtenäisempi kuva.
Osaa merten matkaajista, kuten haita ja tonnikaloja, on seurattu,
kun ne vaeltavat pitkiä matkoja ympäri planeettaa
etsiessään ravintoa lakkaamatta.
Saimme vasta tietää, miten nämä matkaajat suunnistavat avomerellä.
Ne seuraavat mutkittelevia merivirtoja.
Ne kokoontuvat yhteen eri puolilta maailmaa muutamille paikoille.
Merenalaisille vuorille.
Vedenalaiset vuoret kohoavat jopa viiden kilometrin korkeuteen.
Niitä löytyy merivirtojen reiteiltä.
Niiden kohdalla vesi nousee syvyyksistä ja tuo mukanaan ravintoa.
Vasta nyt alamme ymmärtää, miten tärkeitä ne ovat.
Ne ovat merimatkojen varikko- ja päätepysäkkejä.
Ehkä jännittävintä on se, että saimme juuri selville,
että näitä keitaita on lähes kaksi kertaa enemmän kuin luulimme.
Niitä on merenpohjassa noin 40 000.
Avomeri ei olekaan yksitoikkoinen aavikko.
Se on yhtenäisempi kuin kuvittelimmekaan.
Rannikolta lähempänä maata löytyy tutumpi maailma.
Matalat rannikkomeret ovat oma valtamerimaailmansa.
Täältä pyydämme suurimman osan merenelävistämme.
Matalameret ovat viereisellä maalla elävien kansojen omistuksessa.
Näillä rannikkovaltioilla on yksinoikeus käyttää hyväkseen aluetta
muutaman sadan kilometrin päässä rannikosta.
Matalameri mannerjalustan yläpuolella on taianomainen maailma,
missä kaikki kylpee auringonvalossa.
Tämä on päärynäjättikelppi, meren pisin elävä olento.
Sen korkeiden latvustojen alta on löydetty pilvenpiirtäjäyhteisö.
Metsä tarvitsee monia asukkaitaan selviytyäkseen.
Merisiilit hoitavat puutarhanhoidon. Näin jättikelppi pysyy kurissa.
Jos puutarhureita on liikaa, tämä on tulos.
Jättikelpin onneksi löytyy myös merisiiliä syöviä lajeja.
Tässä maailmassa vallitsee herkkä tasapaino.
Oli uskomatonta löytää rannikolta samanlaisia viidakoita kuin maalta.
Kuin olisimme löytäneet uuden ja ihmeellisen trooppisen sademetsän,
jollaista emme olleet aiemmin nähneet.
Tutkijat eivät tienneet, miten suuria nämä metsät ovat
tai miten nopeasti ne kasvoivat.
Ne reunustavat neljäsosaa maailman rannikoista,
ja niitä löytyy yhä lisää.
KALIFORNIA
ETELÄ-GEORGIA
ETELÄ-AFRIKKA
SKOTLANTI
Vasta parin viime vuoden aikana
olemme löytäneet maailman suurimman meriruohoniityn.
Se nosti näiden alueiden kokoarviota lähes puolella.
Meriviidakot ja -niityt imevät paljon enemmän hiiltä
kuin samankokoinen sademetsä maalla.
Tiedämme nyt, että ne voivat auttaa meitä välttämään ilmastokatastrofin.
Rannikkomerestä läheltä päiväntasaajaa löytyy trooppinen maailma,
joka tuntuu olevan täynnä yllätyksiä.
Kun sukelsin ensi kertaa koralliriutalle sukellusvarusteissa,
olin niin häkeltynyt edessäni olevasta spektaakkelista,
että unohdin hetkeksi hengittää.
Mikään maalla näkemäni ei vastannut sitä aistiärsykkeiden tulvaa.
Silmieni edessäni oli niin paljon elämää ja monimuotoisuutta.
Kaikkialta, minne katsoin, löytyi jotain uutta.
Koralliriutan yläpuolella voisi uida päiväkausia
kyllästymättä väreihin, liikkeisiin ja vuorovaikutukseen.
Se on elämää lumoavimmillaan.
Tiesimme koralliriuttojen hämmästyttävästä monimuotoisuudesta
siitä asti, kun näimme ne ensi kertaa, mutta syy siihen pysyi mysteerinä.
Muistan lukeneeni, miten Darwin ihmetteli riuttojen muodostumista
ja sitä, miten ne voivat muuttaa karuimmatkin paikat elämän keitaiksi.
Tiedämme nyt niiden salaisuuden, ja se on ihmeellinen.
Korallit ovat eläimiä.
Se on vain osa niiden tarinaa.
Niiden kehossa elää kasvimaista levää.
Levä tuottaa auringonvalon avulla ravintoa, jota korallit tarvitsevat.
Kasvaessaan
korallit rakentavat kivilinnoja pehmeän kehonsa ympärille suojaksi.
Samalla ne luovat maailman suurimpia, eläviä rakennelmia.
On uskomatonta, että tämä symbioosi muuttaa merenalaiset aavikot
meren monimuotoisimmiksi yhteiskunniksi.
Mitä lähempää katsoo, sitä enemmän näkee.
Tästä värien maailmasta
löytyy kaikenmuotoisia ja -kokoisia olentoja.
Elämän monimuotoisuutta voi olla vaikea käsittää,
mutta lajeja löytyy aina vain lisää
ja lisää.
Pienet Lybia tessellata -lajin taskuravut
käyttävät myrkyllisiä merivuokkoja hanskoina, joilla ne puolustautuvat.
Sirkkaäyriäisellä on eläinkunnan parhain näkö.
Joka vuosi löydetään 2 000 uutta merilajia.
Korallinmurskaajista ja laiduntajista
apureihin ja saalistajiin.
Ennen uskoimme, että jos hait poistettaisiin, kaloja olisi enemmän.
Alamme ymmärtää, miten väärässä olimme.
Ymmärrämme, että koko riutta on riippuvainen näistä suhteista.
Jos yksikin laji poistetaan,
kaikki koralliriutalla elävät voivat olla pulassa.
Olemme löytäneet matalista rannikkomeristä asioita,
jotka vaikuttavat jokapäiväiseen elämäämme.
Kaikkien meidän kahdeksan miljardin.
Virtaukset pyyhkäisevät mannerjalustan seinämiä
ja kuljettavat ravinteita merenpohjasta
tehden rannikkomeristä valtameren ravintorikkaimpia vesiä.
Siksi ne ovat täydellinen elinympäristö kasviplanktonille.
Näitä yksisoluisia kasveja löytyy täältä käsittämättömiä määriä.
Ne imevät itseensä valtavia määriä hiilidioksidia.
Olemme vasta saaneet selville,
että meriplankton poistaa lähes kolmanneksen hiilipäästöistämme.
Ne voivat olla tärkein liittolaisemme ilmastokatastrofin välttämisessä.
Lisäksi tiedämme nyt, että ne tuottavat enemmän happea
kuin kaikki Maan puut yhteensä.
Se on puolet hengittämästämme ilmasta.
Ne ovat myös tärkein ravinnonlähde aaltojen alla.
Aiemmin emme ole voineet nähdä tätä maailmaa yksityiskohtaisesti.
Tällaiset uudet kuvat paljastavat,
että miljardeja tällaisia taisteluja käydään jatkuvasti.
Eläinplankton on maailman runsaslukuisin eläinlaji.
Se toimii ravintona suurimmille kalaparville
ja on osana lähes kaikkia meren ravintoketjuja.
Matalat rannikkomeret ovat perusta koko merelle.
Ne ruokkivat miljardeja ihmisiä.
Löytöjen aikakausi on osoittanut, että valtameremme on monimutkaisempi
ja siellä vallitseva tasapaino on herkempi kuin osasimme kuvitella.
On käynyt ilmi, että sen valtava, salaperäinen maailma
on sidoksissa meihin tavoilla, joita emme osanneet kuvitellakaan.
Ymmärtääksemme sen tärkeyden meidän on avattava silmämme sille,
mitä tapahtuu juuri nyt aaltojen alla.
Harvalle tulee tämä mieleen.
Pinnalta katsottuna ei tiedä, että tällaista tapahtuu.
Se on pysynyt piilossa katseilta tähän asti.
Moderni pohjatroolari haravoi merenpohjaa ketjulla tai palkilla
pakottaen kaiken eteen tulevan takana olevaan verkkoon.
Se runnoo tiensä merenpohjan halki tuhoten lähes kaiken edeltään.
Usein se saalistaa vain yhtä lajia.
Lähes kaikki muu heitetään menemään.
Yli kolme neljäsosaa troolarin saaliista heitetään pois.
On vaikea kuvitella tuhlaavaisempaa tapaa kalastaa.
Lähes koko Amazonin sademetsän kokoinen alue troolataan joka vuosi.
Suuri osa merenpohjasta kynnetään aina vain uudelleen.
Sedimentin myllertäminen vapauttaa valtavia määriä hiilidioksidia.
Se puolestaan edistää planeettamme lämpenemistä.
Troolarit repivät merenpohjaa niin kovalla voimalla,
että tuhon jäljet näkyvät avaruudesta asti.
BELGIA
YHDYSVALLAT
KIINA
Harva paikka on siltä turvassa.
Ei myöskään lähes mikään paikka omassa kotimaassani.
ARRANIN SAARI ISO-BRITANNIA
Olemme eläneet meren antimilla
tällä saarella yli 5 000 vuoden ajan.
Kaikki on erilaista meren alla.
Siellä ei ole taloja, teitä eikä puhelimia.
Siellä on pelkkää luontoa.
Kun sukelsin kampasimpukoita,
sukelsin merenpohjaan ja annoin silmieni tottua.
Kasveilta näyttävät oliot ovatkin eläimiä.
Ne ovat olleet siellä miljoonia vuosia.
Hitaasti alkaa hahmottaa kokonaisen kampasimpukkapedin.
Se on ikivanha. Kasvu voi kestää sata vuotta.
Kun sukelsin ensi kertaa alueella, josta pohjatroolari oli kulkenut,
se oli sydäntäsärkevää.
Kaikenlaiset eläimet oli murskattu palasiksi.
Kuin Eedenin puutarha olisi muuttunut ydintalveksi.
Yhteisö katsoi rannalta, kun troolarit kulkivat edestakaisin
aina vain lähempää yhä uudestaan.
Vain muutaman kampasimpukan tähden.
Kampasimpukanpyytäjät sanoivat,
että heillä oli oikeus siihen. Se oli täysin laillista.
He veivät merestä tulevaisuuden.
Saaren asukkaille jäi käsiin pelkkää tuhoa.
En voinut uskoa sitä todeksi.
Miten tällaista annetaan tapahtua?
On vaikea selittää ihmisille, miten yltäkylläistä täällä oli
ja miten paljon on menetetty.
Ajatus puskutraktorista sademetsässä aiheuttaa tyrmistystä,
mutta teemme samaa veden alla tuhansia kertoja päivässä.
Ikivanhat meriruohoniityt on kynnetty lietteeksi.
Herkät, satavuotiaat sienieläinten tarhat,
jotka kerran tarjosivat suojaa eri lajeille,
on tuhottu hetkessä.
Luulisi, että se on laitonta,
mutta se ei ole vain laillista, vaan nykylait rohkaisevat siihen.
Pohjatroolaus on yhä sallittua
monilla merisuojelualueilla ympäri maailmaa.
Ehkä vielä hämmästyttävämpää on se, että hallitukset tukevat sitä.
Joka vuosi käytetään 20 miljardia dollaria
liikakalastuksen tukemiseen teollisessa mittakaavassa.
Valtavat tehtaat kulkevat merillä.
Niissä työskennellään yötä päivää.
Kauempana ja nopeammin kuin koskaan.
Mikään paikka ei ole turvassa.
Ei edes avomeri.
80 kilometriä pitkillä siimoilla
kalastetaan miljoonia haita vuosittain.
Olemme tappaneet kaksi kolmasosaa suurista petokaloista.
Satojen metrien korkuisista verkoista harva selviää elossa.
Hait ja kilpikonnat selvisivät, kun dinosaurukset kuolivat sukupuuttoon,
mutta ne eivät ehkä selviä tästä.
Muutos on yksinkertainen.
Kalastimme ennen rannikon lähellä ruokkiaksemme yhteisömme.
Nyt kalastamme kaikkialla koko ajan.
Olen nähnyt tämän muutoksen.
400 vuoden takaa on tarinoita rannikkovesistä,
jotka olivat niin täynnä kalaa, että veneet tuskin pääsivät läpi.
Kukaan nykypäivän ihminen ei ole nähnyt villin meren runsautta.
Meressä on nykyään yksinkertaisesti vähemmän kaloja.
Kaikkialla valtameressämme todisteet ovat selkeitä.
Monet merilintuyhdyskunnat näkevät nälkää ja ovat tuhoutumaisillaan.
Joka vuosi yhä useampi poikanen menehtyy.
Sama muutos on nähtävissä jokaisessa maailman meressä.
Aiemmin elimme harmoniassa meren kanssa.
Sitten kaikki muuttui.
Kalastamme siellä, missä troolarit kalastavat.
Näemme niitä lähempänä rantaa.
Verkkomme olivat ennen täynnä.
Saaliina oli monenlaisia kaloja.
Nykypäivänä niin ei enää ole.
Isommat kalat ovat poissa. Niitä ei enää ole.
Pyydämme pienimpiäkin, koska kaloja ei ole.
Nykyään verkkoon jää muovia.
Jos kalastaa koukulla ja siimalla, saa saaliiksi muovia.
Olemme riippuvaisia kaloista.
Niistä saamme elantomme,
jotta lapsemme voivat käydä koulua ja voimme ruokkia perheemme.
Se kuuluu meille.
Ilman merta ei ole yhteisöä.
Katson raskain sydämin, kun troolarit vievät viimeisen kalan.
Kolme miljardia ihmistä on riippuvainen merestämme,
mutta muutaman varakkaan maan laivat vievät rannikkoyhteisöiltä
ravinnonlähteen, johon ne ovat luottaneet vuosituhansia.
Tämä on modernia kolonialismia merellä.
Noin 400 000 teollista alusta saalistaa valtameren joka kolkassa.
Mikään ei ole liian kaukana tai liian syvällä.
Edes planeetan syrjäisimmät kolkat eivät ole enää turvassa.
Lähes jokainen Etelämantereen eläin käyttää ravintonaan yhtä lajia.
Pientä punaista äyriäistä. Etelänkrilliä.
Valaille, kaloille ja pingviineille
krilli on Eteläisen jäämeren tärkein ravinnonlähde.
Troolarit ovat saapuneet Etelämantereelle.
Myös ne ovat täällä krillien perässä.
Meressä on niin vähän kalaa jäljellä,
että etsimme muuta pyydettävää maailmamme kaukaisimmista kolkista.
Nämä ovat merten suurimpia tehtaita.
Ne imevät satojatuhansia tonneja krilliä valtaviin verkkoihin.
Ne keitetään ja prosessoidaan kalafarmeille, lisäravinteiksi
ja nykyään jopa lemmikkien ruoaksi.
Kaikki tehdään laivalla.
Miten villieläimet voivat kilpailla tämän kanssa?
Joidenkin mielestä se on kestävää,
mutta saatamme tuhota kokonaisen ekosysteemin perustan.
Olemme imeneet elämän merestämme.
Aika on melkein lopussa.
Meri on niin huonossa kunnossa,
että minun olisi vaikea olla menettämättä toivoa
ilman kaikkein merkittävintä löytöä.
Meri voi toipua nopeammin kuin uskoimme mahdolliseksi.
Se voi herätä takaisin henkiin.
Jos se jätetään rauhaan, se ei ehkä vain toivu,
vaan voi kukoistaa paremmin kuin kukaan on koskaan nähnyt.
Voimme olla varmoja siitä, koska sitä tapahtuu jo nyt.
KANAALISAARET YHDYSVALLAT
Yli 200 vuoden ajan tällä alueella kalastettiin verkoilla ja merroilla.
Kun pedot oli poistettu, merisiilien määrä räjähti.
Rakkolevämetsät muuttuivat karuksi maastoksi.
Saalista ei ollut paljon jäljellä, joten kalastus päätettiin lopettaa
lähes 800 neliökilometrin alueella.
Siitä tuli merisuojelualue, jossa kalastus oli kiellettyä.
Kun alueesta tuli suojeltu, petokannat alkoivat elpyä.
Tasapaino oli palautettu.
Viidessä vuodessa metsät kukoistivat jälleen.
Sen myötä myös eläinkannat alkoivat kukoistaa.
Eläimet olivat turvassa kalastukselta, joten niillä oli aikaa kasvaa isoiksi.
Mitä isommaksi naaraslangusti kasvaa, sitä enemmän munia se voi vapauttaa.
Kun toukat hajaantuvat, ne aloittavat matkan tuntemattomaan.
Monet siirtyvät merilevän suojista merivirtojen mukana avomerelle.
Langustin toukat voivat kulkea tuhansia kilometrejä
jopa kansainvälisten rajojen yli.
Ne liikkuvat lähes vuoden ajan kehittyen ja kasvaen matkan varrella.
Ne, jotka selviävät matkasta, palaavat rannikolle aloittamaan aikuiselämänsä.
On todennäköistä, että kun ne asettuvat aloilleen,
ne ovat suojellun alueen ulkopuolella.
Näin langustikannat leviävät suojelemattomiin vesiin
ja elvyttävät kalataloutta kauempanakin.
Aluksi sillä ei ollut juuri minkäänlaista vaikutusta.
Sitten leviämistä alkoi näkyä.
Lopulta sitä oli vaikea olla huomaamatta.
Eräänä päivänä, kun kalastimme suojelualueen reunalla,
nostimme urani suurimman saaliin.
En ollut nähnyt niin paljon merrassa. Se meni ennätystenkirjoihin.
Se oli mieletön ja silmiä avaava hetki.
Uskon, että jokainen tuntemani kalastaja myöntää,
että suojelualueet toimivat.
On uskomatonta nähdä, miten runsas kanta on.
Siinä on mukana taikaa, se on varmaa.
Suojeltu alue kuhisee mereneläviä.
Jos annamme luonnon tehdä tehtävänsä, meri pelastaa itsensä.
Valtavat pedot, joita ei ole nähty vuosikymmeniin, ovat palanneet.
Jopa jättihylkyahven, jonka luultiin kadonneen ikiajoiksi,
löytää suojaa lehtien seasta.
Tällainen elpyminen on mahdollista missä vain.
Jopa maailman ylikalastetuimman meren ylikalastetuimmassa osassa.
VÄLIMERI
Välimeren kalakannat ovat romahtaneet lähes täysin.
Kolmannes on jo menetetty.
Silti täälläkin on yhä toivoa.
Kun Ranskan rannikolle perustettiin pieni suojelualue,
se virkosi eloon.
Jopa suurimmat kalat tekevät paluuta.
Tämä on seurausta siitä, että alle prosentti Välimerestä on suojeltu.
Mutta tämä on vasta alkua.
Jos pienen merialueen suojelemisella on näin suuri vaikutus,
kuvitelkaa, miten iso vaikutus suurempien alueiden suojelemisella on.
Ensimmäistä kertaa tällä vuosisadalla meidän ei tarvitse vain kuvitella.
Voimme nähdä sen itse.
HAVAIJI
Se tarkoittaa esi-isiemme paikkaa.
Se on meille wao akua, jumalten valtakunta.
Papahānaumokuākea on suurin täysin suojeltu alue maalla tai merellä.
Suojelua ajoivat alkuperäiskansan kalastajat ja vanhimmat.
Ilman sitä havaijinalbatrosseja ei olisi.
Niiden koti on koko laaja Tyynimeri.
Ne ovat taivaan näkijöitä.
Ne näkevät planeetasta enemmän kuin lähes mikään muu olento.
Mutta ne ovat riippuvaisia pienistä maakaistaleista lisääntyäkseen.
Ne meistä, jotka tulevat vaeltamisperinteistä,
voivat vain katsella niitä ihmeissään.
Vuosien saatossa jokainen pari kehittää oman kielensä.
Tanssimalla yhdessä ne vahvistavat sidettään.
Havaijinalbatrossi on maailman pisimpään elänyt lintulaji.
On vaikea katsoa tätä poikasta ja miettiä,
mitä se näkee seuraavan 60 vuoden aikana.
Kiitos vanhimpien ja Havaijin kalastajien,
jotka pyysivät meitä pitämään tästä paikasta parempaa huolta,
lähes sukupuutossa ollut kanta on nyt maailman suurin albatrossiyhdyskunta.
14 miljoonaa merilintua palaa tänne vuosittain.
Se on pu'uhonua, turvapaikka.
On tärkeää suojella suuria alueita,
koska muuttolajit liikkuvat paljon ja tarvitsevat paljon tilaa.
Sitä sanottiin mahdottomaksi. Papahānaumokuākean suojelun ansiosta
tonnikala voi lisääntyä ja levitä naapurialueille,
joissa kanta on kasvanut 54 prosenttia.
Lajien leviäminen on perusbiologiaa.
Kun aloimme suojella Papahānaumokuākeaa,
ihmiset kysyivät, miltä suojelemme sitä.
Vastasimme, että tuo on väärä kysymys.
Kyse on siitä, kenen ja minkä vuoksi suojelemme sitä.
Meren suojeleminen ei tarkoita kalastuksen vastustamista.
Kestävän kalastuksen ja suojelun tavoitteet ovat samat.
Enemmän kalaa, enemmän runsautta ja terveempi meri.
Tähän asti oletettiin, ettei mikään suojelualue voisi olla tarpeeksi suuri
auttamaan pitkiä matkoja vaeltavia kalalajeja, kuten keltaevätonnikalaa.
Tämä paikka on murskannut sen oletuksen.
Kun luomme luonnonsuojelualueen maalle,
suojelemme enimmäkseen elämää sen sisällä.
Olemme huomanneet, että kun sama tehdään meressä,
näiden alueiden vaikutukset leviävät kauas niiden rajojen ulkopuolelle.
Myös niiden ulkopuolella olevat vedet täyttyvät elämästä.
Missä olemmekaan antaneet merelle aikaa ja tilaa,
se on toipunut nopeammin ja paremmin kuin uskalsimme kuvitellakaan.
Sillä on voima mennä vielä pidemmälle
puolustautuakseen aikamme suurimpia uhkia vastaan.
Kun korallit kokevat kuumuusstressiä,
ne häätävät kasvikumppaninsa ja muuttuvat aavemaisen valkoisiksi.
Kuvausten aikana meriemme lämpötila nousi korkeammalle kuin koskaan ennen.
Tuhoisa helleaalto pyyhkäisi maapallon halki
muuttaen jopa suurimpia ja vanhimpia trooppisia riuttoja.
Tietääksemme riutat eivät ole koskaan näyttäneet tältä.
KARIBIA
Nämä hirvensarvikorallit Karibialla
olivat lajinsa viimeisiä.
MALEDIIVIT
Todennäköisesti todistamme
lajien sukupuuttoa silmiemme edessä.
ISO VALLIRIUTTA
Se oli historian suurin globaali haalistumistapahtuma.
Jos merten lämpeneminen jatkuu, korallit eivät koskaan toivu.
Ne tukehtuvat levään ja kuolevat.
Lähes kaikkien koralliriuttojen ennustetaan katoavan 30 vuodessa.
Voisi luulla, ettei toivoa ole jäljellä.
Mutta sitä on.
Vain muutamassa paikassa
kalastuskieltojen ansiosta laiduntajaparvet kukoistavat.
Ne syövät tukahduttavaa levää, jolloin korallit voivat toipua.
Nämä ovat vauvakoralleja. Tuhon keskeltä nousee uutta elämää.
Joissain paikoissa kokonaisia riuttoja on herännyt henkiin.
Kalastukselta suojautuminen on tehnyt näistä riutoista maailman sitkeimpiä.
Tämä voima suojelulla on.
Tarina on sama kaikilla maailman merillä.
Jos kysyisin, kuinka suuri osa merestä on suojeltua, mitä vastaisit?
Ehkä kaksikymmentä prosenttia. Ainakin kymmenen.
Vastaus on alle kolme prosenttia.
Käytännössä ei yhtään.
Monilla merisuojelualueilla käytetään tuhoisia kalastustapoja,
ja ne ovat hädin tuskin turvassa.
Pelastaaksemme meret
tutkijat ovat sanoneet, että meidän on suojeltava ainakin kolmasosaa.
Jotta suojelu toimisi, paljon kalastetut rannikot pitäisi suojella.
Suojelualueella pitäisi olla myös avomerten keitaita.
Merenalaisia vuoria.
Jos voimme suojella alueita maalla, missä ihmiset tarvitsevat tilaa elää,
voimme varmasti tehdä saman meressä.
Merten elvyttämisestä on hyötyä kaikille Maan asukkaille.
Meillä on tilaisuus suojella ilmastoa, ravinnonlähdettämme ja kotiamme.
Olen kuvannut luontoa koko ikäni
enkä muista kohdanneeni jännittävämpää tilaisuutta lajillemme.
Tämä voi olla muutoksen hetki.
Lähes jokainen maa on paperilla suostunut
saavuttamaan vähimmäisvaatimuksen ja suojelemaan kolmasosaa meristä.
Yhdessä kohtaamme nyt haasteen sen toteuttamisesta.
Ilman merta meitä ei yksinkertaisesti ole olemassa.
Planeetta jatkaa olemistaan. Kysymys kuuluu, olemmeko me osa sitä.
Vertaan kalapaikkojamme takapihalla olevaan omenapuuhun.
Haluatko poimia kaikki omenat päivässä?
Et, poimit muutaman omenan kerrallaan. Otat sen, mitä tarvitset.
En sano, etteikö kalaa pitäisi pyytää tai syödä.
Kalastajien pitää voida ansaita elantonsa,
mutta sitä ei pitäisi voida tehdä tavalla, joka tuhoaa kaiken.
Yhteisömme selviää meren ansiosta.
Meri antaa elämän.
Maailmanlaajuinen menestys on mahdollista.
Olen nähnyt sen kerran aiemmin.
Kuvio oli tuttu.
Kun valaanpyynti teollistui,
meni vain sata vuotta,
kunnes lähes kaikki lajit ajettiin sukupuuton partaalle.
Sinivalaita pyydettiin, kunnes jäljellä oli enää prosentti.
Muistan ajatelleeni, että se oli siinä. Paluuta ei ollut.
Olimme menettäneet suuret valaat.
Lopulta lainsäätäjät toimivat kansan painostuksesta
ja kielsivät kaupallisen valaanpyynnin.
Se, mitä seurasi, ylitti villeimmätkin unelmamme.
Ryhävalaiden määrä Etelä-Atlantilla kolminkertaistui kymmenessä vuodessa.
Tällaisia näkymiä sillivalaista Etelämantereella
ei voitu kuvitellakaan vain 50 vuotta sitten.
Jopa valtamerten suurimmat jättiläiset, sinivalaat,
jotka pyydettiin sukupuuton partaalle, ovat alkaneet elpyä.
En olisi ikinä kuvitellut,
että vuosikymmen valaanpyynnin kieltämisen jälkeen
voisin kohdata valaan itse.
Näen sen pyrstön veneen alla. Se tulee pintaan.
Tuolla! Vain meressä voi kasvaa noin valtavaksi
kuin tuo upea olento.
Nyt luomme uuden suhteen näihin lempeisiin olentoihin.
Tänään syntynyt sinivalas
voi elää yli sata vuotta.
Jos käytämme samaa kaukokatseisuutta pelastaaksemme sen kodin
kuin käytimme pelastaaksemme sen lajin,
se pääsee todistamaan merkittävää elpymistä.
Koko elämäni ajan olemme tehneet löytöretkiä meriin.
Mikä matka se onkaan ollut!
Kun näin meren ensi kertaa nuorena poikana,
sitä pidettiin kesytettävänä erämaana,
jota ihmiskunta voisi hallita.
Nyt kun lähestyn elämäni loppua, tiedämme, että asia on päinvastoin.
Toivon syvästi,
että emme näkisi merta pimeänä ja kaukaisena paikkana,
joka ei liity elämäämme maalla, vaan kotimme elinehtona.
Olen varma, ettei mikään ole tärkeämpää.
Jos pelastamme meren,
pelastamme maailmamme.
DOKUMENTTI JULKAISTIIN VUONNA 2025
YK:N VALTAMERTEN VUOSIKYMMENEN PUOLIVÄLISSÄ.
MAAT OVAT SITOUTUNEET SUOJELEMAAN 30 % MAAILMAN MERISTÄ
VUOTEEN 2030 MENNESSÄ.
ON MEIDÄN KAIKKIEN VASTUULLAMME VARMISTAA, ETTÄ NIIN TAPAHTUU.
Käännös: Satu Mustajärvi