Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Sådan.
Alle undrer sig over, at jeg går rundt med et videokamera.
Der er Claudine, en af vores opkrævere.
Jeg filmer, så mor kan se, hvor jeg arbejder.
Det er opkrævningskontoret, men her er vist ingen.
Jeg er her, dumrian.
Jeg kiggede den anden vej.
Og herinde er Pammy, og hun er bare en skat.
Ja.
19. APRIL 1995 ALFRED P MURRAH-BYGNINGEN I OKLAHOMA
Jeg arbejdede i kreditforeningen i det føderale hovedkvarter i centrum.
Hej. Det er Amy fra kreditforeningen.
Jeg var så glad, fordi mit første huslån skulle underskrives.
Da jeg tog på arbejde den morgen, talte jeg med alle mine venner om det.
- Der er Claudette. - Hej!
Jeg gik og sludrede med alle, der var på besøg,
og jeg arbejdede ikke.
Hej, mor.
Jeg kunne så godt lide mine kolleger.
Der var en følelse af fællesskab.
Det er Mary.
Hej, mor og far.
Og hele min vennekreds var fra arbejdet.
De var mine venner.
Jeg tog det for givet.
I den føderale bygning var der
Social Security, HUD, ATF, Secret Service og en daginstitution.
Lille Tony var seks måneder dengang.
Og jeg arbejdede som retsbetjent i domhuset nede ad vejen.
Jeg ville se ham i løbet af dagen.
Daginstitutionen i Murrah-bygningen var i nærheden,
så vi fik en plads der.
Det bliver sjovt i Oklahoma At Four. Vi tager jer med i fantasiverdenen...
Jeg var 30 år.
Jeg havde arbejdet på Channel 9 i ni dage.
Den morgen var jeg så spændt,
fordi jeg skulle være nyhedsvært klokken 16,
og vi begyndte at skabe fundamentet til det nye program,
der skulle starte på Channel 9.
Jeg havde en grøn jakke og hvid skjorte på.
Jeg tog mine fine smykker på. Jeg ville se godt ud.
Og jeg kørte på arbejde meget spændt.
Det var en smuk dag.
Jeg var på University of Oklahoma som tredjeårs turnuskandidat i akutmedicin.
Da jeg fik fri klokken 7.00, var jeg svimmel og utilpas
og ville i seng.
En ven ringede og ville spise morgenmad.
I fire år der havde jeg aldrig spist morgenmad ude.
Men jeg tog med den ene gang.
En af mine kolleger, Robin, som var syv måneder henne,
kom og satte sig ved skrivebordet ved siden af mig.
Og telefonen ringede.
Lige derefter hørte jeg et brøl i mit hoved.
BOMBEATTENTATET I OKLAHOMA CITY
Der skete lige en eksplosion i byen.
- Kan du give mig adressen? - Broadway og Fifth.
Hele forsiden af den føderale bygning er væk.
Og alle etager til taget.
Send alle de brandbiler og ambulancer, du har.
Hør på mig. Det er slemt.
Den 19. april var en særlig dag.
Vi holdt en indsamling til De Paralympiske Lege.
En golfturnering.
Næsten alle cheferne for politimyndighederne var der.
Vi havde lige slået vores første slag, og pludselig bippede min personsøger.
Og alle de andre chefers personsøgere begyndte også at bippe.
Der var sket et bombeangreb mod den føderale bygning.
Vi tog tilbage til Oklahoma City,
men vi troede ikke, det var på det niveau, som det var.
Jeg er Tammy Payne fra TV 9.
Hvis du er i centrum, har du nok hørt det og mærket det.
En eksplosion i centrum.
Her er et livebillede fra Ranger 9. Jesse er i helikopter 9.
Jesse, fortæl os, hvad du ser fra luften.
Tammy, du kan se tykke, sorte røgskyer over den føderale retsbygning.
Vi ser glas blæst ud af andre kontorbygninger fem gader væk.
Tammy.
Det ser ud til, at en del af bygningen er blevet sprængt væk.
Vi må over til den anden side.
Det er den føderale bygning.
Er min mikrofon er tændt? Lad os holde min mikrofon tændt,
så jeg kan tale med Jesse.
Når helikopteren flyver om på siden af bygningen...
- Wow. Du godeste. - Se det billede. Det er helt utroligt.
Siden af bygningen er blevet sprængt væk. Jesse?
Cirka en tredjedel af bygningen er sprængt væk.
Og man kan se røg og murbrokker og ild i centrum på jorden.
Det er forfærdeligt.
Vi ved ikke, hvad der forårsagede eksplosionen endnu.
Vi spiste morgenmad,
og så var der en eksplosion, der rystede os ved bordet.
Jeg rejste mig og gik hen til døren, og det regnede med papir.
Det sneede med papir. Der var affald overalt.
Det var surrealistisk. Helt stille.
Der var en bilalarm i det fjerne.
Men man kunne høre fuglene kvidre.
Da chokbølgen forplantede sig ned ad gaden,
sugede den alle vinduerne ud af højhusene.
Den knuste alle bilerne.
Og jeg løb over til den føderale bygning.
Da eksplosionen skete, var vi i retten, og man kunne mærke det.
Loftpladerne røg ned. Vinduerne var knust.
- Ud! - Evakuer bygningen!
Folk råbte: "Kom ud, evakuer, kom ud."
Det var kaotisk.
Jeg kunne høre folk sige: "Hvad skete der?"
Da hørte jeg politifolkene fortælle en anden i mængden,
at eksplosionen skete i Murrah-bygningen.
Jeg sagde: "Nej nej," og jeg begyndte at skrige.
Da jeg ankom, stod parkeringspladsen på den anden side i flammer.
Det halve af bygningen var væk, så man kunne se ind.
Folk var kommet ud, og de gik som zombier.
De gik så langt, de kunne og kollapsede.
De var i chok.
En ung dame gik helt hen til kantstenen.
Hun stirrede frem for sig. Jeg spurgte hende: "Er du okay?"
Hun så på mig og sagde: "Jeg ved det ikke."
Hun anede ikke, hvad der var sket.
- Robin Marsh er der. Kan du høre os? - Ja, det kan jeg.
Det er utroligt.
Alle her siger: "Man ville aldrig tro, at sådan noget ville ske i Oklahoma City."
Som journalist og som menneske er det mit lokalsamfund.
Man føler sig trukket i mange retninger.
Hvordan gør man sit arbejde, mens man lider med folk?
Du har behandlet folk. Hvad sagde de sårede?
De var i totalt chok.
Jeg husker, ikke langt væk var en politibetjent bare
overvældet.
Det ord beskriver det nok bedst for os alle.
Bare overvældet.
Når man er involveret i en stor sag, ved man, der bliver kaos.
Det er vanvittigt... Jeg kan ikke fatte det.
Jeg begyndte med at få kontrol over området,
fordi man vil beskytte et gerningssted.
Vi behøver ikke sige det. Væk.
Alle gader var afspærret.
Jeg prøvede at komme ind, men de ville ikke lade os gå igennem.
Jeg skreg til en politibetjent:
"Jeg skal igennem. Jeg skal hen til min søn.
Han er i daginstitutionen." Og på det tidspunkt
sagde han: "Alle børnene bliver kørt på hospitalet."
Ret hektisk. De prøver at få styr på det.
Vi har ikke fået rapporter over dødsfald endnu.
Som jeg sagde, mange skader.
Vi ville selvfølgelig få styr på alt det her.
Men i dette tilfælde var det vigtigere end alt andet at redde menneskeliv.
Det gik så stærkt. Man har fem, ti, 15 sekunder til at vurdere folk.
Jeg leder efter livstegn. Ethvert livstegn.
Corneale reflekser, åndedræt, hjertelyd, puls.
Alt, der indikerede, at der er mindst ét livstegn.
Jeg sagde, hvem der skulle først, og hvem der kunne vente et øjeblik.
Det er en af de kritiske.
Og hvem der ikke skulle ind.
Det er prioritering ved masseulykker.
Hvad hedder du?
Og for at gøre det værre, var der børn.
Hvad hedder du?
Vores børn...
Men jeg så kun et af de børn komme ud med livstegn.
Bag hende var der en ældre dame,
de bragte ud på en båre, og begge trak vejret med besvær.
Men barnet havde katastrofale hovedskader,
så jeg sagde, de skulle lægge et tæppe om hende
og lægge hende i et midlertidigt lighus
og blive hos barnet, til hun holdt op med at trække vejret.
Mange tog det ikke så pænt. Og de bandede ad mig.
De sagde: "Det er fandeme løgn."
Og jeg sagde: "Der er intet at redde. Jeg har en kvinde her.
Jeg har to mere på vej. Vi har alt for mange."
Da jeg vendte mig om, stod moren bag mig.
Hun var fortabt. Og...
Hun gik ikke med barnet. Hun vinkede bare. Hun gjorde sådan...
Da vi tog hende væk, vinkede hun bare og gik.
10.20. 1 TIME OG 18 MINUTTER EFTER BOMBNINGEN
Oklahoma Citys hovedkvarter sendte den ene enhed efter den anden
til centrum. Vi vidste, der foregik noget stort.
Jeg fik et opkald fra hovedkvarteret.
Jeg skulle blive i mit område på patrulje.
Jeg kørte på motorvejen bag en gammel gul Mercury.
Der var ingen nummerplade på bilens bagkofanger,
så jeg tændte sirenen og stoppede ham.
Og så åbnede jeg døren og råbte:
"Fører, stig ud af bilen."
Han steg ikke straks ud.
Jeg råbte igen: "Fører, stig ud af bilen."
Og hans bildør blev åbnet.
Han var en høj, slank fyr. Militærfrisure.
Jeg spurgte ham: "Har du kørekort?"
Han rakte ned mod højre baglomme.
Jeg så en bule under venstre arm, der lignede et våben.
Jeg tog fat uden på jakken, hvor bulen var,
og samtidigt trak jeg mit våben og satte det mod hans hoved.
Han sagde: "Mit våben er ladt."
Jeg pressede pistolen mod hans baghoved og sagde: "Det er mit også."
Jeg lagde ham i håndjern
og tog hans kørekort og ringede til min operatør.
Jeg bad hende tjekke, om Tim McVeigh var eftersøgt.
Bilen var ikke meldt stjålet. Han var ikke efterlyst.
Jeg kunne ikke finde et generalieblad, men han bar et ladt våben,
og derfor blev han taget i varetægt.
NOBLE COUNTY FÆNGSEL PERRY, OKLAHOMA
Jeg husker den dag.
Jeg sad klistret til fjernsynet.
Og så kom Charlie ind med en fyr, det lignede ligesom alle andre,
anklaget for forseelser.
Standardproceduren for en, der er inde for trafikforseelser
er, at de bliver løsladt næste morgen.
Jeg tog hans fingeraftryk.
Han svedte ikke og havde ikke fugtige håndflader.
Han var rolig, og han så tv med os.
Marsha Moritz og jeg talte om det, vi så i fjernsynet.
McVeigh havde kigget op på fjernsynet et par gange,
men han kommenterede ikke det, han så.
Så tog jeg et billede af ham.
Arbejderne må kravle gennem murbrokkerne for at prøve...
Jeg så billedet, men prøvede at lytte til lyden.
...de taler med ofrene...
Det var første gang, jeg så resultatet.
Min krop var følelsesløs.
Jeg kunne ikke bevæge mig. Jeg kunne ikke mærke noget.
Der var varmt og mørkt.
Jeg kunne intet se.
Når jeg trak vejret, brændte det.
Jeg troede, jeg var død.
Men så hørte jeg en sirene i det fjerne.
Jeg indså, jeg var levende begravet.
Jeg skreg om hjælp, men jeg hørte intet.
Det var en kvalmende,
...frygtelig følelse.
Det var bare...
Jeg var alene.
Al kommunikation var ødelagt.
Telefonsystemerne virkede ikke.
Så vi oprettede en kommandostation.
Og jeg brugte løbere til at sende beskeder til de forskellige politimyndigheder der.
Vi skulle hurtigt finde ud af, hvad kilden var til eksplosionen.
Der er mange mulige årsager. Det kan være en gaseksplosion.
Vi ved det ikke endnu.
Brandvæsenet undersøger, om det var en gaseksplosion.
Hvis det ikke var en gaslækage eller sådan noget,
hvis det var en bombe, var det en sofistikeret anordning.
Jeg talte med mine bombeteknikere.
Vi havde et stort krater lige foran bygningen,
hvilket tyder på, at det var kilden til selve bomben.
Og retningen af eksplosionen mod bygningen...
Alle de oplysninger sammenlagt fik os til at tro,
at det faktisk var en bombe.
Vi havde aldrig haft sådan en bombe i USA.
Nu står jeg i en situation, der nok viser sig at være
den største efterforskning i FBI's historie.
Bare kør!
Det er nu klart for efterforskerne, at eksplosionen i den føderale bygning...
Stadig ingen tal på de sårede og savnede,
og ingen mistænkte eller nogen, der tager ansvar...
...ansvarlig for bomben i Oklahoma.
- Som Bill Neely rapporterede... - Der er ingen rapporter...
- Los Angeles... - Kun Iran foreslog mistænkte...
...strafferetsbygning, der altid...
Bombningen i Oklahoma City var den største historie i verden,
lige fra det skete.
Det var en nyhed, som ingen af os havde dækket før,
fordi den var så stor.
Og selv før FBI sagde, det var et terrorangreb,
begyndte folk at prøve at finde ud af, hvem fanden der kunne have gjort det.
Der var så mange forskellige skøre tips, der kom ind meget tidligt.
Jeg så tre mænd.
De købte en hel pickuptruck fuld af ammoniaknitrat.
Han tog en taxa...
Han havde knive i støvlerne.
-De havde skovle og hakker... - Sort bølget hår...
-Han så indiansk ud... - Mørke arabere med skæg...
Mellem 1,70 og 1,75 høje.
Jeg ved, de fyre står bag bombningen.
Der var en FBI-bulletin om,
at de ledte efter en brun SUV med to fra Mellemøsten i den.
To mistænkte er mellemøstlige mænd, 20 til 25 og 35 til 38 år, begge med skæg.
Pludselig så vi alle på, om der var en mellemøstlig forbindelse?
En amerikansk regeringskilde
fortalte CBS News, at det lugter langt væk af mellemøstlig terrorisme.
Uofficielt behandler FBI det her som et mellemøstligt værk.
En muslimsk kvinde og et barn.
Hun løb meget hurtigt forbi med sin datter.
De var klædt pænt på. Det var sært.
Mange fra Mellemøsten kom og gik der.
Hvordan var de?
Beklager, men de ligner allesammen hinanden, synes jeg.
Kan nogen finde ud af, om det er toårsdag for Waco i dag?
- Samme dag. - Som den eksploderede?
- Derfor er det den 19. - Samme dag som Waco.
- Du godeste. - I '93.
En af vores journalister påpegede, at det var den 19. april
og nævnte, at det kunne være indenlandsk terrorisme.
Jeg ved ikke, om det er for tidligt at udelukke,
at angrebet kan være hævn for det, der skete i Waco i dag for to år siden.
1993 BRANCH DAVIDIANS' RANCH, WACO, TEXAS
I 1993 var der en razzia mod The Branch Davidians,
som blev ledet af en, der hed David Koresh,
som samlede et stort arsenal af ulovlige våben i Waco.
Alarmcentralen.
75 mænd ved vores bygning beskyder os.
Der er børn og kvinder herinde. Afblæs det!
Det endte i en skudveksling og belejring på 51 dage, hvor FBI kom ind.
Bob Ricks var en af hovedagenterne,
der ledte det, der skete under Branch Davidian-belejringen i Waco.
Vi prøver at fokusere på: "Kommer du ud?"
Han siger altid: "Jeg venter på en besked fra Gud."
Vi vidste fra begyndelsen, at Waco ville blive meget svært at løse.
Den 19. april forsøgte de at tvinge The Davidians ud med tåregas,
og der opstod brand, som dræbte 76 personer, hvoraf 22 var børn.
Waco var det laveste punkt i FBI's nyere historie.
Det blev en magnet for alle mulige mennesker,
som var bekymrede for, hvad staten ville gøre med deres våben.
Det er frygteligt med de kvinder og børn. Hvorfor gik de derind?
Over en forbandet pistol, som han har ret til at have.
I hele landet holdt de demonstrationer
med 1776-kommissionen ved Lincoln Memorial i Washington.
Hvis I vedtager ulovlige og uretfærdige våbenlove,
som forbyder os at have og bære våben, så Gud hjælpe jer.
Og folk dannede militser.
ATF er forbryderne, ikke mig. Jeg er en lovlydig borger.
Jeg myrdede ikke over 80 mennesker i Waco.
Der var ekstreme højrefløjsgrupper, der talte om repressalier,
og at folk skulle kæmpe imod det, den føderale regering har gjort.
Før bombningen i Oklahoma City
havde jeg haft en situation med statsadvokaten, da hun var herude.
Jeg sagde: "Du forstår det måske ikke, men Waco er stadig vigtigt herude."
Hendes svar var: "Jeg tror, folk er ligeglade med Waco nu."
Vi var blevet befalet at træde tilbage og ikke tale om Waco mere.
Da jeg så de billeder, den dag bombningen skete,
tænkte jeg straks: "Det må handle om Waco."
Og det var så rystende,
at jeg måtte stoppe bilen og kaste op i en grøft.
Min assistent sagde: "Bob, i dag er det den 19. april."
Og det gav mig... Der kom et væld af følelser over mig.
Og lige fra starten
troede jeg, det sandsynligvis var relateret til Waco.
Der er mange mennesker her i landet, tusindvis,
som ser det... Jeg siger terrorangrebet, det kalder de det,
...skudvekslingen i Waco og branden, der opstod,
som deres skud, der blev hørt i verden.
De mener, de er i krig med regeringen, og at det var det første skud.
Der var en virkelig frygt for,
at det var åbningssalven til noget meget større.
Den morgen tændte jeg fjernsynet, og jeg så røgskyen.
Jeg var FBI-agent i Oklahoma City.
A.P. Murrah-bygningen husede mange bureauer.
Jeg kendte alle der.
Da jeg så bygningen, løb jeg ud i min bil, tændte den blinkende lygte og sirenen
og kørte til Oklahoma City.
Og jeg fløj afsted.
Der var rødt lys overalt og sort røg fra biler.
Så kom jeg rundt om et hjørne og så den føderale bygning.
Jeg kunne se det, men min hjerne accepterede ikke det, jeg så.
Jeg gik ind for at finde folk, der havde overlevet
og stadig var i bygningen.
Men det er ikke ualmindeligt, at en, der antænder en bombe,
har en sekundær enhed placeret,
og den enhed er et angreb mod redningsfolkene.
Så der var folk, der kiggede efter enhver form for sekundær enhed.
Vi ledte efter beviser.
Vi ledte efter sprængstoffer, der var røget ud.
Alt, der kunne skade folk.
Bygningen var ni etager høj,
hvor alle etager var af så tyk beton med en armeringsstang i midten.
Og gulvene lå som pandekager, da de brasede sammen.
De øverste etager ramte næste etage, og den næste, til de kom ned,
hvor de ikke kunne komme længere, og det skulle man igennem.
Det første, vi gjorde, var at lede efter sårede,
og der kom læger,
som foretog amputationer lige der i bygningen.
En kirurg kravlede ned for at foretage amputationen
og rakte sin pung op sagde: "Hvis det kollapser, så giv min kone den."
Inde i bygningen var det svært at manøvrere.
Ingen vidste, om bygningen ville blive stående.
En sygeplejerske løb ind for at se, om hun kunne hjælpe.
Hun fik et stykke beton i hovedet, og hun døde af det.
Der er lig her. Vi har en mand her...
Jeg hørte mandestemmer.
Jeg skreg, og han råbte:
"Her er en i live. Vi må have hjælp."
Han sagde: "Vi kan ikke se dig.
Vi følger din stemme. Bliv ved med at tale."
Vi har en til!
Det er godt.
Jeg kunne høre, de nærmede sig,
og min højre hånd stak ud af murbrokkerne.
Og jeg havde en følelse af, at nogen havde rørt min hånd.
"Jeg sagde: "Du rørte vist min hånd." Han sagde: "Hvilken farve er din bluse?"
"Det ved jeg ikke." Og han sagde: "Tænk dig om."
Jeg sagde: "Grøn."
Og da jeg sagde grøn, mærkede jeg en hånd tage min hånd.
Jeg tænkte: "Nu sker det. En, to, tre." De gør sig klar at trække mig op og ud.
10.28. 1 TIME OG 26 MINUTTER EFTER BOMBNINGEN
Jeg gik rundt i bygningen og kiggede op til toppen af murbrokkerne,
og så så jeg antitank-våbnet.
Antitank-raketten er en skulderaffyret raket.
Den affyrer et stort projektil. Når det rammer, springer det.
De kan smadre tanks.
Pludseligt får jeg besked om,
at en bombe til er blevet fundet i bygningen.
Denne bygning blev ramt, og mor er derinde.
En bombe!
Bombe! Løb!
Tilbage, der er en bombe!
En bombe til! Åh gud!
Stop.
Alle skal evakuere.
Alle enheder væk fra bygningens østside. Vi har en nødsituation dernede.
Jeg hørte meget tumult. Murbrokkerne begyndte at ryste.
Og jeg kunne høre, hvad der lød som folk, der løb oven over mig.
- Hvad nu? - De fandt en bombe til.
De beordrer alle ud, også kommandoen.
Alle vælter ud af bygningen i fuld fart.
Jeg nægtede at gå.
En betjent sigtede på mit ben: "Jeg skyder, hvis du ikke går."
"Jeg har patienter."
Og han sagde: "Jeg skyder dig fandeme i benet, hvis du ikke går."
Så jeg gik.
Der er stor bekymring for endnu en eksplosion.
De evakuerer centrum i Oklahoma City. Læger løber også væk derfra.
Mændene begyndte at sige: "Der er en bombe til."
Jeg indså, hvad der skete.
Jeg sagde mit navn og bad dem sige til min familie, at jeg elsker dem.
De efterlod mig levende begravet.
Og jeg begyndte at tænke på mit liv og
...forhold, og at gøre noget med mit liv for at hjælpe andre...
Jeg var ikke blevet mor.
Og pludselig var det så tydeligt,
at jeg ikke levede, som jeg ville.
Nu hvor jeg snart skal dø, tænker jeg over det og indser,
jeg ikke vil leve sådan. Jeg vil noget andet, men det er for sent.
I skal længere tilbage. Gå længere tilbage.
- Flyt dig, idiot! - I skal gå længere tilbage.
Så vi gik op ad stigerne, betjenten og jeg.
Jeg skulle få den ned fra ottende etage af murbrokker
hurtigt ned ad stigen, for jeg vil ikke have, den springer.
Jeg så på den farlige ende af antitank-raketten,
at den var sprængklar. Så bandt vi reb om den.
Vi bar kassen ned.
Det fik vi gjort.
Lagde den i lastbilen.
De kørte den til et bombeområde, og de affyrede den.
Den var ikke rigtig.
Det var en falsk en, der skulle bruges i en toldoperation.
Og det var meget frustrerende, fordi det forstyrrede redningsarbejdet.
Og så kunne jeg lade folk gå ind igen.
Vil vil også sige, at ATF-agenter har bekræftet,
at den raket, de fandt, som de fik folk til at løbe væk fra,
var en træningsenhed, der blev fundet på ATF-kontoret,
som er et af deres kontorer her i Oklahoma City i den bygning.
Der er flere derinde.
De ved endnu ikke, om nogle af dem er i live eller ej.
Jeg kørte ned ad gaden i en brandbil.
Jeg så specialagent Matt Lotspeich, og han var oprevet.
"Matt, hvad sker der?" Han sagde: "Jeg efterlod en i live."
Vi vendte os om og kiggede på bygningen, og så gik vi begge to tilbage.
Hvor er hun?
Støvet var så tykt.
Man kunne mærke bygningen bevæge sig endnu.
Og jeg tænkte:
"Gid, jeg kunne sige til mine børn, at jeg elsker dem."
For på det tidspunkt...
Jeg anede ikke, om vi kom ud igen.
Og så kom vi ned, hvor Amy var begravet i murbrokkerne.
Der var en betonplade, der lå sådan her,
og det var Amy hernede,
...begravet i affald.
Jeg hørte mændenes stemmer, og en af dem tog min hånd.
Jeg har hende.
Hun fik fat i nogens hånd, og han prøvede at arbejde,
så han lagde hendes hånd på Matts støvle, og hun holdt fast i Matts støvle.
Denne gang gav jeg ikke slip.
Matt og brandmændene rakte mig affald at give politibetjentene, som var med os.
Så så vi hende.
"Hvordan kunne hun overhovedet være i live?"
Jeg sad fast, og mens de arbejdede på at få mig fri,
fortalte de mig, at jeg stadig sad i min stol
på hovedet, begravet under cirka tre meter affald.
Og pludselig sagde de: "Vi tæller til tre. Det gør nok ondt."
Og de talte til tre og de trak til, og jeg kom ud af murbrokkerne.
Ja, alt gjorde ondt.
Hver en nerve vågnede, men det var lige meget.
De tog mig ud bag om bygningen.
Jeg troede ikke mine egne øjne.
Jeg vidste ikke, om jeg var såret.
Jeg vidste intet om mine venner, men jeg glemmer aldrig,
at jeg så op mod himlen, og trak frisk luft ind,
og lovede Gud, at jeg aldrig ville leve som før.
2 TIMER, 28 MINUTTER EFTER BOMBNINGEN
Der er stadig meget frygt i Oklahoma City,
mens politiet efterforsker, hvem der står bag, og hvad der er tilbage.
Bombesager er ekstremt vanskelige, fordi beviserne er ødelagt.
Vi må gennemsøge et område på ti gader
og indsamle alle de beviser, vi kan.
Jeg blev spurgt, hvem der skulle hjælpe os.
Jeg tænkte, at Danny Coulson kunne være meget nyttig.
Han var leder af gidselredningsholdet.
Da jeg ankom, gik jeg til kommandostationen for at møde Ricks.
Han sagde: "Kan du lede bevisindsamlingen? Jeg leder efterforskningen."
Vi sendte kriminalteknikerne ind og begyndte at søge på stedet.
Vi havde hundredvis af mennesker i arbejde der,
så vi systematisk kunne udføre efterforskningen.
Politiet mener, at det var en bombe, muligvis en bilbombe.
Det er ikke bevist. Teknikerne har ikke fastslået det endnu.
Vi undersøgte mange ting.
Men nøglen til det var lastbilens bagaksel.
Det første vigtige bevis
blev fundet en gade væk fra den føderale bygning,
foran et lejlighedskompleks, der hed Regency Towers.
En mand var udenfor.
Han hørte en snurrende lyd, næsten som en helikopter,
og pludselig flyver en bagaksel ind i en bil.
FBI kom til mig, fordi jeg havde arbejdet med biltyveri i 16 år.
Og da jeg så det bagakselrør så langt fra bygningen,
vidste jeg, det måtte være fra lastbilen, der sprængte bygningen i luften.
Eksplosionen var så voldsom,
at bagakslen fra lastbilen,
som blev brugt til at levere bomben, blev sprængt af.
Jeg kunne kun se det sidste nummer.
Jeg tog noget rensevæske og en stålbørste og rensede det ned til metallet
og fik nummeret fra bagenden.
Det var et stort gennembrud.
Jeg ringede til bureauet for biltyveri,
og jeg sagde til damen: "Du skal finde ud af hele stelnummeret.
Hun sagde, det var en lejet lastbil.
Den var blevet lejet to dage før
hos Elliott's Body Shop, i Junction City, Kansas.
På bombedagen var jeg alene på et kontor i Salina, Kansas.
Jeg troede kun, jeg skulle se det i tv og være frustreret over ikke at være med.
Men cirka kl. 15 blev jeg ringet op.
De sagde: "Lastbilen blev udlejet i Junction City.
Tag derover nu, og få fat i dokumenterne, og aflever dem på laboratoriet."
Og da jeg læste lejekontrakten fra Elliott's Body Shop,
så jeg, at navnet, der blev brugt af lejeren,
var Robert Kling.
Vi interviewede folk
fra Elliott's Body Shop.
Jeg indså, vi kunne få nogle tegninger,
og bureauet ringede og sagde, at en polititegner ville kom med fly,
og at de ville ankomme næste dag.
16.30. 7 TIMER OG 28 MINUTTER EFTER BOMBNINGEN
Præsident Clinton har erklæret det en føderal nødsituation.
Der var stor debat,
om de skulle offentliggøre oplysningerne om lastbilen.
I sidste ende besluttede vi, at det ville skabe tusindvis af ledetråde,
så vi holdt den information tilbage.
Vi har ingen antagelser endnu
med hensyn til, hvem der forårsagede bombningen.
Og vi har fået hundredvis, hvis ikke tusindvis af ledetråde
fra folk, der ringer ind, til ansete øjenvidner.
De tages alle meget alvorligt.
Men lige nu kan vi ikke spekulere i, hvem der er ansvarlig.
Min hensigt var at forsikre
befolkningen om, at det ville blive løst.
FIRST CHRISTIAN KIRKE OKLAHOMA CITY
KATASTROFERAMTE FAMILIER MØDES HER
Jeg tog i kirken.
Den blev indrettet som et sted, hvor alle kunne vente.
Alle familierne var der.
Alle, der havde nogen i bygningen.
Jeg kan huske, at Tony kom ind.
Og...
Jeg kan kun huske hans ansigt.
Og vi kunne ikke engang snakke. Vi holdt bare om hinanden.
Da det blev aften,
var mit job at tale med forældrene der, som ikke kendte deres elskedes skæbne.
Nu skal vi tale med Robin Marsh. Hun er sammen med folk,
som er blandt de mange, som venter på nyheder. Robin?
Ja. Hos os lige nu er familien Cooper.
Vi har et billede af lille Antonio.
Han er seks måneder.
Det er barnet, vi alle beder for lige nu.
Vi har hørt, at der muligvis er et barn,
der ikke er blevet navngivet, som kunne være Cooper-barnet.
Mrs. Cooper, du arbejder i byen. Fortæl om i morges.
Er det fast rutine at aflevere Antonio i daginstitution?
Ja, hver dag afleverer jeg ham
og besøger ham ved frokosttid, og det kunne jeg ikke i dag.
Jeg husker første aften, det blev koldt. Temperaturen faldt.
Det begyndte at regne, og jeg tænkte: "Herre, lad nu ikke mit barn
være i den bygning, kold og sulten
og såret."
Det var den værste aften.
Det sidste, vi havde brug for, får vi nu, og det er regn.
Men I kan se et uhyggeligt syn bag mig.
Redningsarbejdet fortsætter.
Og selvom de håber, at de finder overlevende,
sagde en dame, der havde hjulpet med at hive ofre op af murbrokkerne,
at hun frygter, at dødstallet er flere hundrede.
20. APRIL 1995 EN DAG EFTER BOMBNINGEN
Der er en glædelig historie i dag i Oklahoma City.
Historien om Amy Petty, som lå i fem timer
under murbrokker i Murrah-bygningen, før hun blev reddet.
Hun ligger på Presbyterian Hospital i Oklahoma City.
Hvordan har du det?
Øm, men jeg er heldig at være i live.
Hvad siger lægerne om din tilstand?
Jeg bliver øm, og jeg har et stort sår på benet, men jeg klarer mig.
Telefonen ringede konstant.
Det var mine kollegers familiemedlemmer, der ville vide, om jeg havde set
den person på arbejde den dag. Så jeg, hvad de havde på?
Og jeg husker det ikke.
Jeg håber, de finder dem, og jeg håber, de er i live.
Den 19. april var en frygtelig dag.
Og den 20. april var et øjeblik, hvor folk
stod sammen.
Folk kom med mad. Folk kom med alle mulige ting.
Man kan se det ved skiltet. Folk står i kø for at hjælpe.
Selvom vi er forskellige, kan vi godt stå sammen
for at hjælpe nogen.
Man begyndte at se, at for denne ene handling
af galskab og rædsel,
var der hundredvis og til sidst tusinder af venlige handlinger
fra folk, der prøvede at gøre det bedre.
De lavede et indkøbscenter i vores område.
Hvis du ikke havde støvler, fik du et par. Hvis du ville have mad, var det gratis.
Folk i Oklahoma var utrolige.
Jeg tror, det holdt alle gående.
TAK FOR HJÆLPEN! GUD VELSIGNE JER!
Polititegneren ankom
og arbejdede med de tre vidner fra Elliott's Body Shop.
Han var overrasket, fordi det første vidne beskrev
en hvid mand, der lignede en fra hæren. Ikke en mellemøstlig mand.
Klokken syv havde vi to tegninger,
NN et og NN to.
Og så fik jeg agenter til at gå ud og tale med folk i Junction City
for at se, om nogen havde set de to.
Så du en Ryder-lastbil eller...
Vi satte vejspærringer op og spurgte alle, der kunne have Ryder-lastbilen
eller nogen mistænkelige i det område.
Den morgen ringede jeg dommerens kontor op.
Jeg prøvede at få Timothy McVeigh i retten den dag.
De sagde: "Vi kan ikke i dag. Vi har travlt." Jeg sagde: "Okay."
Vi beholdt McVeigh en dag til.
Goddag. Vi efterforsker bombningen i Oklahoma City.
Agenterne tog kopier af tegningen og gik på restauranter,
i reservedelsforretninger og på hoteller.
FBI-agenter gik fra dør til dør
og spurgte: "Har du set det? Kender du dem?"
De besøgte mange forretninger på fire timer.
Og så var vi meget heldige,
da et hold gik ind på Dreamland Hotel og talte med ejeren, Lea McGowan.
Han spurgte: "Har her været nogen med en Ryder-bil?"
"Det har der faktisk."
Vi viste hende tegningen fra Elliott's Body Shop.
Hun sagde: "Det ligner i høj grad
den person, der var her med Ryder-lastbilen."
Billedet lignede mr. McVeigh.
Og de så på mig: "McVeigh?" Som om jeg lyver.
Jeg lyver ikke. Han skrev mr. McVeigh.
Det var første gang, vi hørte det navn.
Jeg spurgte: "Har nogen lavet en NCIC offline-søgning?"
NCIC er databasen for enhver anholdelse i landet.
I 1995 var der computerbånd,
der viste, om en person var blevet stoppet.
Det viste, hvor og hvornår de blev stoppet.
Men hvis man ville have noget fra de offline-data,
skulle man få computeren til at finde dette navn.
Man indsætter et bånd, og den søger. Sæt det næste i, og den søger på det.
Som i slowmotion.
Samtidig tjekker vi telefonopkald.
Alle opkald fra værelse 25 på Dreamland Motel, lejet af McVeigh.
Lørdag aften ringede han til en lokal restaurant,
hvor en ordre var blevet bestilt af en Robert Kling.
Robert Kling er navnet, som blev brugt til at leje lastbilen.
Så nu ved vi, at Timothy McVeigh enten er Robert Kling
eller er forbundet med en Robert Kling.
Vi har fundet mindst én af de sammensvorne i bombningen.
16.08 31 TIMER EFTER BOMBNINGEN
Efterforskere har identificeret en bil, som blev brugt til gårsdagens angreb
på den føderale bygning i Oklahoma City.
Yderligere efterforskning har vist,
at to hvide mænd var forbundet med dette køretøj.
Polititegninger af de to mænd er blevet tegnet.
Enhver med oplysninger om de to mænd
skal straks kontakte det nærmeste FBI-kontor.
Det var utroligt at se tegningerne.
De ligner et par bonderøve!
De ligner fyre, der har røvet en øltransport.
De ligner ikke de fyre,
man tror, er hjernerne bag denne utrolige eksplosion.
Og vi ville tro, nogle andre gjorde det mod os.
Og igen, Mitch og Jenifer, sikken forandring fra alle de drejninger,
hvor vi troede, det var islamiske fundamentalister.
Og nu er fokus pludselig tilbage på Waco.
Fokus er igen på indenlandsk terrorisme, ikke international terrorisme.
Og man indser...
Wow. Men det er os.
Sorgen er stadig stor, og den vokser støt her i Oklahoma City.
Folk, der ringer til os, er også vrede.
Her er oplysningerne om den mistænkte, som FBI udsendte i går eftermiddag.
Først afslørede medierne en hvid mand, cirka 1,78.
De gav sjovt nok en beskrivelse af tegningen i cellen.
1,75 til 1,85.
En af fyrene derinde sagde:
"Du ankom for nyligt," men for sjov.
Jeg sagde: "Men hør beskrivelsen.
Det er ikke mig. Jeg er 1,88." Vi lavede mere fis.
Og så var den potte ude. De købte, at beskrivelsen ikke passede.
Og så forsvandt deres mistanke helt.
Næste morgen på kommandostationen
er alle spændte: "Hvad foregår der?"
Walt Lamar kom ind på mit kontor og sagde: "Boss, du tror, det er løgn."
"Timothy McVeigh blev anholdt i Perry, Oklahoma,
en time efter bombningen."
Midt på formiddagen blev jeg ringet op af FBI.
De spurgte, om Tim McVeigh stadig var i fængsel.
Så jeg sagde:
"McVeigh er allerede i retssalen
og står foran dommeren lige nu."
Han var 35, 45 minutter fra at gå ud ad døren.
Han er hjørnestenen,
der holder sammen på hele efterforskningen.
Jeg beder Danny om at tage op til Perry
og gøre klar til at transportere McVeigh tilbage til Oklahoma City.
Han sagde: "Hent ham."
Vi hører, at der er en anholdelse.
Og at nogen er i Perry, Oklahoma, ved Noble County domhus.
Så jeg tager bilen med fotografen, og vi kører til Perry.
Vi har en særlig rapport fra CBS om en mulig anholdelse.
Lad os se, om vi kan gå til det.
Vi får at vide, at en mistænkt er anholdt i Perry, Oklahoma,
som ligner beskrivelsen af en af de mistænkte,
som der blev udsendt en tegning af i går.
Og samtidig med det i Perry hørte vi om en razzia i Decker, Michigan.
For på hans anholdelsesblanket
brugte McVeigh en adresse i Decker som sin hjemadresse.
Og på Dreamland Motel
brugte Timothy McVeigh samme adresse i Michigan.
Så nogen i det hus er direkte forbundet med selve bomben.
Det kom hurtigt ud til de nationale medier.
Myndighederne har fundet en mulig mistænkt i et hus i et område på landet,
som er omringet af føderale, lokale og statslige myndigheder.
Vi har tv i hele redaktionen, og man kigger op,
og der er live-optagelser fra en bondegård i Decker, Michigan,
hvor der foretages en razzia.
Vi hører, at den bondegård ejes af en James Nichols,
og han har en bror, Terry Nichols, som også bor der.
I det her hus eller huset bagved
kan enten være Jerry Lynn Nichols, James Douglas Nichols, som er brødre,
en af dem, begge to eller familiemedlemmer.
Og de er to mulige mistænkte i Oklahoma City-bombningen.
Det er forbindelsen til Decker, Michigan.
Og vi har hørt den mands navn,
som blev anholdt i Perry, Oklahoma. En Timothy McVeigh.
Det var ham, der blev anholdt i dag i Perry, Oklahoma.
Vi omringede huset, og det kom i landsdækkende tv,
så det var ekstremt farligt.
De går ind i huset.
I kan nok se det bedre, end jeg kan.
De går vist ind i huset.
FBI gik ind i huset i Decker, og de fandt ingen.
Lige nu går vi live til Perry, Oklahoma med Robin Marsh.
I mellemtiden mens vi sender live,
kommer der flere, og jeg ser mig omkring, og der er tusindvis af mennesker.
Og der er medier fra hele verden i denne lille by i Oklahoma.
I ser civilklædte embedsmænd komme ind til Noble County fængsel.
De blev kørt af Oklahomas færdselspoliti.
McVeigh var tæt på at komme ud. Han skulle løslades.
Men heldigvis ankom vi, før han blev løsladt.
Havde vi ikke fundet Timothy McVeigh på det tidspunkt,
ville det have været en ulidelig tid for alle involverede.
Jeg husker, jeg gik op ad trappen. Og der var en mand med cowboyhat.
Han sagde: "Er I gutter fra FBI?"
"Ja, det er vi."
Han sagde: "Mangler I beviser,
så send ham ud bagved. Vi tager os af ham."
Der var høj spænding.
Folk ville se ham.
De burde sende ham herud og lade os angribe ham.
Hvis de er skyldige, så dræb de svin.
- Se på kameraet. - Dræb ham.
Jeg synes også, de skal dræbe ham.
Jeg ser op, og der er en indsatsstyrke oven på Noble County domhus.
Jeg tænkte bare: "De skal få ham ud."
Jeg frygtede, at en forbryder ville prøve at tage ham eller dræbe ham.
Hvis han er en del af en organisation...
Hvis jeg var boss, ville jeg straks dræbe ham.
Han skulle nødigt sladre.
Vi ventede og ventede. Folk var ved at blive utålmodige.
Da jeg så McVeigh, lignede han tegningen.
Han sagde: "Ved du, hvorfor vi er her?" Jeg sagde: "Ja, pga. det i Oklahoma City.
Men efter det vil jeg have en advokat."
Det er min pligt at beskytte McVeigh.
Jeg ville ikke beskytte ham, men det er mit job.
Jeg sagde: "Må jeg få en skudsikker vest?
Jeg kan godt blive beskudt, men jeg spørger igen:
Må jeg få en vest?" Og de sagde: "Nej."
"Hvad med nogle sko?"
De sagde: "Du får ingen sko."
Tak.
Det var svært at høre noget, fordi de alle råbte på én gang.
Men jeg husker en.
Jeg hørte: "Se herover, svin, barnemorder. Se mig i øjnene."
Jeg tænkte straks: "Jeg vil ikke glæde dig med at se den vej."
Mr. McVeigh blev hurtigt kørt væk
fra Noble County domhus i lille Perry, Oklahoma.
Han var her for at have overtrådt færdsels- og våbenloven,
men anklageren og dommeren her vidste ikke, hvem han var.
Pga. dommerens andre sager måtte vi vente til i dag.
Vi har sagt hele dagen, at han var blevet løsladt i går.
Hvad tænker du nu?
Gud passede på os.
Samtidigt begyndte FBI at indsamle beviser.
Det var hjemme hos James Nichols og hans bror, Terry.
Brødrene Nichols er regeringsfjendtlige.
De har nul tillid til regeringen og bankerne.
De er fulde af had mod regeringen.
Vi lærer meget om Terry Nichols,
som er en af Timothy McVeighs nærmeste venner.
FBI fandt hurtigt ud af,
at Tim McVeigh havde boet der i nogen tid og havde været i hæren med Terry Nichols.
Og vi fandt et billede med både Terry Nichols og Tim McVeigh.
På det tidspunkt fokuserede jeg på
at finde ud af, hvor Terry Nichols kunne være.
Vi hørte om Terry Nichols ekskone, der hed Lana Padilla.
Lana Padilla fortalte, at Terry boede i Herington, Kansas, nu.
Herington er tæt på biludlejningen i Junction City, Kansas,
så vi ville se på Terry Nichols.
Vi overvågede Terry Nichols' hus med instruktionerne:
"Prøv ikke at blive bemærket, men lad ham ikke slippe væk."
Agenterne sad der et stykke tid, til de så Terry Nichols
og hans kone og barn komme ud
og stige ind i bilen og køre væk. Da agenterne fulgte efter,
vendte Terry Nichols om og passerede gaden, han boede på,
og kørte ned mod Herington politistation.
Han bemærkede nok overvågningen,
og han gik ind på den lokale politistation og meldte sig.
Han er blevet identificeret som Terry Nichols fra Michigan.
Han overgav sig til politiet i Herington, Kansas.
McVeigh sad på bagsædet med mig.
Han rejste sig, og jeg tog fat
og sagde: "Opfør dig pænt, ellers gør jeg dig fortræd.
Vær en gentleman, så er vi det også." "Ja, sir."
Jeg lagde ham i håndjern på gulvet midt i helikopteren,
fordi han ikke måtte stikke af eller begå selvmord.
Vi ville have ham i live, ikke død.
Men vi ved ikke helt, hvad vi har. Det er en enkelt fyr. Det er én fyr.
Er han med i en større sammensværgelse, som vil dræbe ham?
Vi vidste det ikke. Jeg talte med piloten i samtaleanlægget:
"Flyv lavt. Jeg vil ikke dø af en antitank-raket."
Han gik ned...
Vi hoppede faktisk over hegn. Så lavt fløj vi.
Og McVeigh blinkede aldrig.
Han sad sådan... Han så hverken til venstre eller højre.
Iskold.
TINKER FLYVEVÅBENBASE OKLAHOMA CITY
Bob Ricks sendte os til Tinker Flyvevåbenbase.
Og han sendte en FBI-indsatsstyrke som vagter.
I aften anholdes én amerikaner, og en anden afhøres.
Hos politiet i Herington
forhører de Terry Nichols i ti timer.
Vi begyndte at tale med ham. Han virkede ikke forskræmt eller nervøs.
Han var kold og rolig.
Vi blev ved med at tale om, at de tog til våbenmesser,
og de talte om at bygge bomber. Jeg har aldrig forhørt nogen så længe.
Vi havde mange beviser mod ham.
"Tror du, der er nogen chance for, at McVeigh kunne have gjort det?"
Og hans svar var:
"Ja, uden jeg vidste det."
Men så sagde Terry:
"Jeg ved lige så meget som Tim McVeigh om at lave bomber."
Han sagde ikke: "Jeg gjorde det" eller "Vi gjorde det,"
men da jeg hørte de to ting, så var det, hvad jeg havde brug for.
Der var ingen tvivl om,
at hvis vi stillede ham for en jury, ville de finde ham skyldig.
22. APRIL 3 DAGE EFTER BOMBNINGEN
Først kigger vi på nyhedsoverskrifterne.
FBI gør fremskridt i efterforskningen af bombningen.
Faktisk med utrolig fart.
En mand er sigtet, andre bliver afhørt. Der er hentydninger om flere anholdelser.
Efter Terry meldte sig, ransagede FBI-agenterne hans hjem.
Spørgsmålet blev, er han den eneste? Er han en del af en gruppe?
Og sker det her igen?
De vidste ikke, om der var snubletråde, der kunne udløse en eksplosion.
Ransagningsholdene var yderst forsigtige,
før eftersøgningen begyndte.
Vi fandt en masse beviser inde i huset.
Vi fandt detonationslunter og sprænghætter.
Vi fandt et telefonkort
og en kvittering for 900 kilo ammoniumnitrat.
Efter bombningen forsøgte Nichols at komme af med det.
Og han smed så meget ammoniumnitratgødning ud i haven,
at naboer sagde, det lignede sne.
Nu begynder vi at få en god sag mod Terry Nichols og Tim McVeigh.
Men vi vidste, at vi havde brug for en insider.
Jeg ringede til FBI i Buffalo, hvor McVeigh var fra.
Og jeg bad dem hente hans far.
Og jeg føler stor sympati for ham.
Havde det været min søn,
kunne jeg ikke have klaret det. Frygteligt.
Jeg spurgte ham: "Hvem ville din søn gøre det med?"
"Terry Nichols og Michael Fortier."
Bingo.
Michael Fortier, Terry Nichols og Tim McVeigh var i militæret samtidigt,
og de tre var pot og pande.
De stod hinanden meget nær og var alle regeringsfjendtlige.
Og han bor nu i Arizona.
Bob Ricks sagde: "Vi må tale med Michael Fortier.
Du gør det."
Vi aftalte med sheriffen at få ham ind at tale med mig.
Og han lignede en rotte.
"Vi vil tale med dig om bombningen i Oklahoma."
Han blev opbragt.
Jeg tror ikke, at Tim sprængte en bygning i luften i Oklahoma.
McVeigh boede ofte i Kingman i det sidste år.
Fortier fandt et job til ham.
Jeg vil ikke tale.
Mike Fortier bor i Kingman og er McVeighs hærkammerat.
Kilder siger, han potentielt er et vidne.
Hans hus blev ransaget af FBI.
Hans liv er de seneste uger blevet endevendt af FBI og medierne.
Problemet var, at vi ikke havde oplysninger nok til at sigte Fortier.
NICHOLS' HUS HERINGTON, KANSAS
Det vigtigste, vi fandt hos Terry Nichols,
der forbandt Fortier til bombningen, var telefonkortet.
Det er ret længe siden, og vi havde ikke mobiltelefoner,
men man kunne få telefonkort, der var forudbetalt,
og af og til måtte man fylde op på det.
De købte telefonkort i troen på, de skjulte deres identitet.
Vi brugte telefonkortet som et vejkort.
Dette telefonkort var nøglen til,
at FBI kunne kortlægge hele edderkoppespindet.
Men det førte dem til steder, de ikke kunne vide noget om.
Vi kunne gå tilbage og spore, hvor de var, når de rejste rundt i landet,
når de købte komponenter til bombningen.
Det andet, telefonkortet viste os,
var, at i stedet for en stor, bred sammensværgelse,
som vi havde mistanke om,
var det begrænset til en lille gruppe mennesker.
Men vi skulle samle beviser nok til retsforfølgelse.
En insider, der siger, hvad der skete, er værdifuld,
især hvis man får bekræftet alt, hvad de fortæller en.
Vi havde mange diskussioner, men vi konkluderede alle,
at af og til må man indgå en djævlepagt.
Han sagde: "Du forstår ikke. Vi er i krig."
"Nej, så ville jeg have dræbt dig."
Han sagde: "Det handler om forfatningen." "Ja. Vi anholder dig under forfatningen.
Jeg dømmer dig under forfatningen.
Og en dag spænder vi dig fast til en båre og stikker en nål i din arm
Og henretter dig under forfatningen."
Og selvom vi kviede os ved aftalen med Michael Fortier,
vidste vi, det skulle til. Han gav os mange oplysninger.
Det var det største gennembrud i sagen.
Han talte om at mødes med McVeigh i hans køkken.
McVeigh talte om, hvordan han ville bygge bomben.
Og han brugte to dåser til at vise, at McVeigh ville lave en formet ladning.
Efter Terry Nichols og Tim McVeigh havde købt bombekomponenterne,
viste de Michael Fortier bombekomponenterne.
Tim McVeigh overtalte ham til at tage til Oklahoma City,
og han viste ham, hvor bombningen skulle finde sted.
Efter det tror jeg, Michael Fortier indså, at det var alvor.
Han vidste, hvad Tim McVeigh ville gøre.
Han kunne have stoppet alt det her med et anonymt opkald.
Han er sigtet for at have viden om bombningen,
og han vil vidne mod McVeigh og Nichols i håbet om at få en mildere straf.
ALFRED P. MURRAH FØDERAL BYGNING
Det var hårdt for alle, og vi indså, at der er mulighed for
af tre spædbørn stadig er derinde.
Vi søger nu i et område, hvor de spædbørn måske bliver fundet.
Jeg husker, da de sagde,
at de kunne komme til området, hvor spædbørnenes lig var.
Vi var så glade for, at de bare kunne finde ham.
Han var ikke i live, men de fandt ham. Sådan var det endt.
"Bare han er der."
Derefter om aftenen
kørte jeg ned til det fængsel, hvor han var.
Og sad bare derude.
Jeg sad bare i mørket
og tænkte på at komme derind og gøre ham fortræd.
Anholdelsen af Tim McVeigh var en sjælden kombination
af dygtighed, held og timing fra den regerings side,
som han afskyr for inkompetence.
Der er så mange spørgsmål.
Det mest forvirrende, hvis han er skyldig, er:
Hvad fik ham til at gøre det?
Alle ville finde ud af, hvem han var, og hvorfor han gjorde det, han gjorde.
Og der var en journalist fra Buffalo, der hed Lou Michel, der fik scoopet,
som alle i verden var ude efter, da de dækkede bombningen.
Mens han sad i fængsel,
optog Dan Herbeck og jeg 60 timers samtaler med ham.
Og dybden af disse samtaler er næsten aldrig blevet hørt af nogen før.
Der var tale om, at han var en hærveteran fra den første Golfkrig,
at han kunne lide våben, men han var et mysterie for alle.
Så vi begyndte med hans barndom.
Og fordi jeg var så lav, blev jeg ikke valgt til holdene.
Mobbetemaet sidder så dybt i hans DNA,
fordi han var en tynd, lille knægt, som blev drillet.
De kaldte mig "Nudel McVeigh", da jeg var meget tynd.
"Nudel," "Chicken Noodle soup "Chicken McNuggets", "McVeigh McNuggets".
Jeg kan ikke påstå, at jeg havde mange gode venner.
Vi fandt intet om, at han havde et meningsfuldt forhold til en kvinde.
Han passede næsten på beskrivelsen af en skoleskyder.
Han havde tegneseriesamlinger, og han solgte tegneseriesamlingen,
så han kunne købe våben, fordi de fik ham til at føle sig tryg.
Fra en meget ung alder var han fascineret af våben.
Der er et fotografi af McVeigh, der hænger i et træ
med et skulderhylster med en pistol i.
Det passer ind i denne machotype og militærfyr, han prøvede at være.
Som øverstkommanderende
kan jeg rapportere til jer, at aggression er besejret.
Krigen er slut.
Han kom hjem fra den første Golfkrig. Han havde en bronzestjerne.
Han havde dræbt et par irakere.
Men selv i hæren var han en outsider.
Når du bliver soldat, mister du din frihed.
Og først da indser du, hvad du havde.
Jeg havde intet at skulle have sagt om, hvad min regering bruger mig til.
Efter den første Golfkrig var han en fortabt sjæl.
Han tog rundt i landet
fra Decker, Michigan, med brødrene Nicols,
til Kingman, Arizona, med Michael Fortier.
Da jeg kom ud af militæret,
udforskede jeg spørgsmål om grundlæggende rettigheder.
Især våben- og ejendomsrettigheder og den slags.
Mens McVeigh kørte rundt i landet fra våbenmesse til våbenmesse,
lyttede han konstant til disse højreorienterede radioværter,
som spredte konspirationsteorier og udspyede regeringsfjendtlig retorik.
"Vi hader regeringen. De tager vores våben fra os."
Og McVeigh var i den gruppe.
Død. Lige i hjertet.
De tager vores rettigheder fra os.
- Hvilke? - Vores rettighed til våben.
Og hans vrede mod regeringen blev større og større.
Han gik til bogen, han idoliserede, The Turner Diaries.
The Turner Diaries er en bog, skrevet af William Pierce,
som længe havde været nynazist.
Det var en historie om en hvid magt-revolutionær,
som ledte et oprør mod den føderale regering.
Og den betragtes som en bibel for højreekstremister.
På forsiden er der en pige med en pistol og en fyr med en AR-15.
Der stod: " The Turner Diaries,
hvad vil du gøre, når de vil tage dine våben?"
Den vigtigste idé i The Turner Diaries
er, at folk skal holde op med at være tilskuere og begynde at deltage.
I The Turner Diaries er der en illustration af hovedpersonen,
der sprænger FBI-hovedkvarteret i luften med en lastbilbombe.
Lastbilen er læsset med samme slags ammoniumnitrat-sprængstoffer,
som McVeigh brugte i bombningen.
Så skete Waco i 1993.
Jeg ankom i dag.
Nogen sagde, mange ville være bange for at sætte sådan noget på.
Op til 86 mennesker menes at være døde efter gårsdagens inferno,
deriblandt 17 børn.
Der er stadig alvorlige spørgsmål om, hvorfor FBI brugte så stor styrke.
Det er svært at huske, at det begyndte
med en ransagningskendelse og et lager af angiveligt ulovlige våben.
Og for en som McVeigh var det et afgørende bevis for,
at FBI var ude efter folk som ham.
Og nu har han en mening med livet.
Jeg tog ikke liv i Murrah-bygningen for personlig vindings skyld.
Det var noget, jeg så som et større gode.
Nu er det nok. Waco startede denne krig. Forhåbentlig ender Oklahoma den.
Han troede, han kunne være helten,
der advarede alle i Amerika om, at det var tid til
at gå mod regeringen, før de tog dine våben.
Bombningen havde han håbet, ville udløse en revolution.
Jeg skammer mig ikke over følelser. Jeg er et menneske.
Hvis jeg har svagheder, siger jeg til. Eller fejl. Men jeg har ingen.
Er jeg angerfuld?
Nej.
10. AUGUST 1995
Juryen afgav anklagen i et domhus på den anden side af gaden
af stedet, hvor det værste terrorangreb skete i USA.
Anklageskriftet siger, at Timothy McVeigh og Terry Nichols alene
planlagde og udførte bombningen.
Også tiltalt i dag er Michael Fortier,
anklaget for at have viden om bombningen.
Han vidner mod McVeigh og Nichols i håbet om en mildere straf.
Han fortalte os meget, så da vi kom i retten,
var sagen meget overvældende.
I dag tager regeringens hovedvidne mod McVeigh
vidneskranken i sagen i Oklahoma City.
Fortier ventes at fortælle juryen,
at McVeigh sagde, han ville bygge en bombe og sprænge den føderale bygning i luften.
Jeg kæmpede med retssagen. Jeg ville ikke være med i retssagen.
Jeg ville ikke tage derhen.
Jeg prøvede at lade, som om det ikke skete.
Efter kun 11 dages vidneudsagn har anklageren præsenteret over 90 vidner,
der giver McVeigh et motiv og følger hans bevægelser.
I sidste ende ville McVeigh tage æren for bombningen,
han havde udført.
De folk i Oklahoma mistede nære og kære.
Undskyld, men ved du hvad?
Du er ikke den første mor, der mister et barn.
Du er ikke den første bedsteforælder, der mister et barnebarn.
Jeg siger :"Hold kæft. Du er ikke noget særligt."
Kom videre.
Vi i juryen finder følgende i sagen mod Timothy McVeigh, første anklage:
Konspiration.
Skyldig.
Da dommen blev læst op, var det, som om nogen lukkede luft ud af et dæk.
Det er slut.
Baseret på disse overvejelser, anbefaler juryen enstemmigt
at følgende dom idømmes:
Den anklagede Timothy McVeigh vil blive dømt til døden.
Jeg ønskede ikke, han døde, da de valgte at henrette ham.
Jeg ville protestere.
Timothy McVeigh reagerede ikke.
Han fortrak ikke en mine, da juryen stemte for dødsstraf.
Det er ikke i orden. Det er ikke fair.
Han slipper nemt om ved det. Vi skal leve med det. Han skal ikke.
Når jeg taler om Oklahoma Standard, er det ægte.
Der er hundredvis af historier om folk den dag, der reagerede.
Jeg ville bare hjælpe folk, ofrene og deres familier.
De hjalp hinanden.
De passede på hinanden.
Fortæl ham, at godhed stadig findes.
De reddede hinanden.
TIL OKLAHOMA CITY FRA VIRGINIA TASK FORCE ONE
De bad for hinanden.
Ja, en bøn for folk, der har mistet nære og kære.
Og du tænker på, hvad den kollektive reaktion betyder.
Folk har brug for nogen at støtte sig til og holde i hånden og kramme.
Naboer, venner, familie, mødre og fædre.
Deres børn.
Det er os.
VELSIGN BØRNENE
Oklahoma Standard lyste klart.
Den viser, hvordan folk i Oklahoma er. De er omsorgsfulde mennesker.
Jeg ved meget om masseulykker,
men ingen har uddannet mig i den menneskelige faktor.
Det eneste, jeg ikke vidste den dag,
var, hvad det ville gøre ved mig.
Det generer mig stadig og den lille pige, jeg tilså.
At jeg måtte opgive.
Det går mig virkelig på.
Dr. Carl Spengler er pensioneret efter 20 år i akut medicin.
Han bor i Tulsa og er ejendomsmægler.
Min anden søn, Carlos Moore jr. blev født på Lille Tonys fødselsdag.
Og jeg var curlingmor i lang tid og mange år.
Så det er okay. Det er jeg okay med.
Han er mit livs kærlighed.
Ja. Han er 22 nu. Jeg kan ikke fatte det.
Men ja, jeg elsker ham.
Jeg er meget velsignet, fordi jeg fik en chance til.
Og jeg håber, det hylder
de folks liv, som ikke fik en chance til, at jeg påskønner mit.
Amy er adm. direktør for kreditforeningen, hun arbejdede for i 1995.
Hun er en motivationstaler og triatlet.
Og mor.
Fortier erklærede sig skyldig i ikke at melde McVeigh til politiet.
Han sad i fængsel i ti år.
Han og hans kone er i det føderale vidnebeskyttelsesprogram.
Terry Nichols blev dømt for 161 mord i staten Oklahoma.
Han afsoner livstid uden prøveløsladelse plus 161 livstidsdomme i træk
i Supermax Fængsel i Florence, Colorado.
McVeigh blev henrettet ved dødelig injektion den 11. juni 2001.
Hundredvis af familiemedlemmer og bombeofres venner
så McVeighs henrettelse i CCTV.
168 personer, deriblandt 19 børn, døde den 19. april 1995 i Oklahoma City.
Filmen er dedikeret til dem og de folk, der prøvede at redde dem
og til alle vennerne og familierne, der savner dem.
Tekster af: Pernille G. Levine