Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Sånn, ja.
Alle lurer på hvorfor jeg går rundt med et videokamera.
Her er Claudine, en av inkassofolkene våre.
Jeg filmer for å vise mamma hvor jeg jobber.
Dette er inkassoavdelingen. Jeg tror ikke det er noen her.
Jeg er her, dumma.
Jeg så den andre veien.
Her inne er Pammy, og hun er bare utrolig søt.
Ja.
ALFRED P MURRAH-BYGNINGEN
Jeg jobbet i kredittforeningen i den føderale bygningen i sentrum.
Mr. Mog, dette er Amy i kredittforeningen.
Jeg var veldig ivrig, for jeg var i ferd med å kjøpe mitt første hus.
Så da jeg dro på jobb den morgenen, snakket jeg om det med vennene mine.
- Der er Claudette. - Hei!
Jeg løp rundt og snakket med alle som var innom.
Og fikk ikke gjort mye.
Hei, mamma.
Jeg likte kollegaene mine.
Det var en følelse av samhold der.
Dette er Mary.
Hei, mor og far.
Jobben var vennegjengen min.
De var vennene mine.
Jeg tok det for gitt.
Byråene i den føderale bygningen var
folketrygden, HUD, AFT, Secret Service, og så var det en barnehage.
Lille Tony var seks måneder gammel den gangen.
Og jeg jobbet som rettsbetjent ved tinghuset rett i nærheten.
MURRAH-BYGNINGEN TINGHUSET
Jeg ville se ham i løpet av dagen, og barnehagen i Murrah-bygningen var nær,
så vi fikk plass til ham der.
I dag har vi en godbit på Oklahoma At Four.
Vi skal ta dere med inn i fantasiverdenen...
Jeg var 30 år gammel og hadde jobbet på Channel 9 i ni dager.
Jeg gledet meg til jobb den dagen, for jeg skulle lede 16-programmet,
og vi hadde begynt å forberede et nytt program
som skulle gå på Channel 9.
Jeg hadde grønn jakke og en hvit skjorte,
og tok på meg pene smykker, for jeg ville se bra ut.
Så jeg var oppglødd på vei til jobb. Det var en vakker dag.
Har vi noen...
Jeg jobbet ved Oklahoma-universitetet
og spesialiserte meg i akuttmedisin og traumer.
Da jeg gikk av klokka sju om morgenen, var jeg svimmel og ør
og ville legge bare meg.
En venn ville gå ut og spise frokost.
Jeg hadde aldri spist frokost ute,
men denne dagen sa jeg ja.
En av kollegene mine, Robin, som var gravid,
kom og satte seg ved pulten min,
og så ringte telefonen.
Og plutselig hører jeg et brøl i hodet.
OKLAHOMA CITY-BOMBINGEN AMERIKANSK TERROR
Det har vært en eksplosjon i sentrum.
- Vet du hvor? - Broadway og Fifth.
Hele fasaden til den føderale bygningen er borte. Alle etasjene opp til taket.
Få hit så mange brannbiler og ambulanser som mulig.
Hør her. Dette er ille.
19. april var en spesiell dag.
Vi hadde en innsamling til Special Olympics. En golfturnering.
Nesten alle lederne i håndhevingsapparatet var der.
Vi hadde akkurat slått vårt første slag, og plutselig piper personsøkeren min.
Og personsøkerne til alle de andre byråsjefene begynte også å pipe.
Det hadde vært en eksplosjon i den føderale bygningen.
Vi dro tilbake til Oklahoma City,
men vi kunne ikke forestille oss omfanget av det som hadde skjedd.
Jeg er Tammy Payne, TV 9.
Hvis du er i sentrum, har du nok hørt det og følt det.
Det har vært en eksplosjon i sentrum.
Her er et bilde fra Ranger 9.
Jesse er i helikopter ni.
Jesse, kan du fortelle oss hva du ser fra lufta?
Man ser tykk, svart røyk
velte ut fra den føderale bygningen.
Rutene er knust i andre kontorbygg i sentrum
i fem kvartalers radius.
Tammy.
Det ser ut som en del av bygningen har blitt sprengt vekk.
Vi må dra til den andre siden.
Det er den føderale bygningen.
Er mikrofonen min åpen? La oss prøve å holde mikrofonen min åpen,
så jeg kan snakke med Jesse.
Idet helikopteret flyr rundt til baksiden av bygningen...
- Herregud. Jøss. - Se på det bildet.
Det er helt utrolig.
Hele siden av bygningen er sprengt vekk. Jesse?
En tredjedel av bygningen har blitt sprengt bort.
Og man ser røyk, det er skrot og ild på bakken,
i sentrum, på bakken.
Et fryktelig syn.
Og vi vet ikke hva som forårsaket eksplosjonen.
Vi satt og spiste frokost, og eksplosjonen slo oss nesten av stolen.
Jeg reiste meg og gikk til døra, og det regnet, det så ut som papir.
Det snødde papir. Og det var skrot overalt.
Men det var uvirkelig. Helt stille.
Jeg hørte en bilalarm i det fjerne.
Du kunne høre fuglekvitter.
Sjokkbølgen som forplantet seg nedover gata,
sugde alle vinduene ut av høyhusene og knuste alle bilene.
Og jeg løp av gårde mot den føderale bygningen.
Da eksplosjonen skjedde, var vi i retten, og du kunne kjenne det.
Takplatene ramlet ned.
Vinduene knuste.
- Kom. - Evakuer bygningen.
Folk ropte: "Kom dere ut, evakuer bygningen."
Det var kaotisk.
Jeg hørte folk spørre hva som hadde skjedd.
Og da hørte jeg politimennene si til noen andre
at eksplosjonen hadde skjedd i Murrah-bygningen.
Jeg tenkte "nei", og så begynte jeg å skrike.
Da jeg kom, var parkeringsplassen fullstendig overtent.
Bygningen var delt i to, man så rett inn i bygningen.
Folk kom gående ut som zombier,
de gikk så langt de kunne, og så kollapset de.
De var i sjokk.
En ung dame kom seg bort til fortauet,
og hun bare stirret ut i lufta. Jeg spurte om det gikk bra.
Og hun bare så på meg og sa: "Jeg vet ikke."
Hun ante ikke hva som hadde skjedd.
Robin Marsh er der.
- Robin, er du med oss? Det er jeg.
Helt ubegripelig.
Det er det alle sier: "Man trodde aldri noe sånt ville skje i Oklahoma City."
Som reporter og person var dette mitt lokalsamfunn.
Jeg ble revet mellom
å gjøre jobben min og alle som hadde det så vondt.
Du har behandlet folk. Hva har de sagt, de som var skadet?
Bare sjokk. De var i sjokk.
Jeg husker at ikke langt unna sto det en politibetjent, helt
overveldet.
Det er nok det mest dekkende ordet for oss alle.
Fullstendig overveldet.
Når du blir involvert i en så stor sak, vet du at det blir kaotisk.
Dette er vanvittig, det... Jeg kan ikke tro det.
Først måtte vi få kontroll over området, for vi måtte beskytte åstedet.
Vi trenger ikke å si det. Unna.
Gatene ble sperret av.
Jeg prøvde å komme meg inn, men de nektet å slippe oss forbi.
Jeg skrek til en politimann.
"Slipp meg inn, jeg må finne sønnen min.
Han er i barnehagen."
Og da sa han til meg:
"Alle barna blir kjørt til sykehuset."
Det er hektisk. De prøver å få oversikt.
Det er foreløpig ikke rapportert om noen dødsfall.
Men, som jeg sa, mange sårede.
Vi ville selvsagt få kontroll over situasjonen,
men i dette tilfellet var å redde liv viktigere enn noe annet.
Det gikk så fort. Vi hadde fem, ti, femten sekunder på å vurdere folk.
Ok, når du er klar, er vi klare til å...
Så jeg så etter tegn til liv. Ethvert tegn til liv.
Hornhinnereflekser, pust, hjertefrekvens, puls.
Hva som helst som var en indikasjon på at det var minst ett tegn til liv.
Jeg avgjorde hvem som måtte dra først, og hvem som kunne vente litt.
Her er det en kritisk!
Og hvem som ikke skulle kjøres til sykehus.
Det er er masseskadetriage.
Hva heter du, da?
Og på toppen av det hele var det barn.
Hva heter du?
Barna våre...
Men jeg så bare at ett av barna viste tegn til liv,
og bak henne var det en eldre dame
som ble hentet ut på båre, og begge pustet med store smerter.
Men barnet hadde katastrofale hodeskader,
så jeg ba dem pakke henne inn og bære henne til det midlertidige likhuset
og sitte hos henne til hun sluttet å puste.
Mange tok ikke det så bra. De bannet til meg.
De sa: "Kødder du med meg?"
Og jeg sa: "Det er ingenting å redde. Jeg har en kvinne her,
to til er på vei ut. Det er altfor mange."
Jeg snudde meg, og moren hennes sto bak meg.
Hun så helt fortapt ut. Og...
Hun ble ikke med barnet sitt. Hun bare vinket. Hun bare...
Da vi tok henne med oss, vinket hun
og gikk sin vei.
KL. 10.20 1 TIME OG 18 MINUTTER ETTER BOMBINGEN
Hovedkvarteret i Oklahoma City sendte stadig flere enheter
til sentrumsområdet, så vi forsto at noe foregikk.
Hovedkvarteret ringte meg og ba meg bli i området på rutinepatrulje.
Jeg kjørte på motorveien og kom opp bak en gammel, gul Mercury.
Bilen hadde ikke noe nummerplate bak,
så jeg slo på lysene og sirenen og ba ham stanse.
Så åpnet jeg førerdøra mi og ropte:
"Gå ut av bilen."
Han gikk ikke ut med en gang.
Jeg ropte igjen. "Sjåfør, gå ut av bilen."
Og førerdøra ble åpnet.
Han var en høy, slank fyr. Militærsveis.
Jeg ba om å få se førerkortet hans.
Han stakk hånda i høyre baklomme,
og jeg så noe under venstre arm som lignet et våpen.
Jeg grep tak i det utenpå jakken,
og samtidig trekker jeg min egen pistol og retter den mot ham.
Han sa: "Pistolen min er ladd."
Jeg dyttet ham i bakhodet med pistolen min og sa:
"Det er min også."
Jeg la ham i håndjern,
så tok jeg førerkortet hans og ringte sentralbordet.
Jeg ba henne sjekke om Tim McVeigh var ettersøkt.
Bilen var ikke meldt stjålet. Han var ikke etterlyst.
Og jeg finner ikke noe rulleblad. men han bærer et ladd våpen,
derfor ble han satt i varetekt.
FENGSEL
Jeg husker dagen.
FENGSELSBETJENT
Jeg satt klistret til TV-en.
Og så kommer Charlie med en fyr, han ser helt vanlig ut,
for en forseelse.
Standard prosedyre når noen er pågrepet for forseelser,
er at de blir løslatt tidlig neste morgen.
Jeg tok fingeravtrykkene hans.
Han var ikke svett i håndflatene.
Han var rolig, og han så på TV med oss.
Marsha Moritz og jeg diskuterte det vi så på nyhetene.
McVeigh kikket opp på TV-en et par ganger,
men han sa ikke noe.
Etter det tok jeg bilde av ham.
Redningsfolkene må krype gjennom ruinene for å prøve...
Jeg stirret bare på bildene mens jeg prøvde å høre.
...de snakker med ofrene...
Det var første gang jeg faktisk så resultatet.
Jeg var nummen i kroppen
og kunne ikke røre meg.
Jeg følte ingenting.
Det var varmt og mørkt. Jeg så ingenting.
Når jeg pustet inn, sved det.
Jeg trodde jeg var død.
Men så hørte jeg en sirene i det fjerne.
Jeg innså at jeg var levende begravd.
Jeg ropte på hjelp, men jeg hørte ingenting.
Det er en kvalmende...
...forferdelig følelse.
Det var bare...
Jeg var alene.
Ingen kommunikasjon fungerte.
Telefonsystemene var nede.
Så vi satte opp en kommandopost,
og jeg måtte bruke løpere for å sende beskjeder
til de ulike politibyråene.
Og vi må finne kilden til eksplosjonen raskt.
Vi har hørt flere teorier om årsaken.
Det kan ha vært en gasseksplosjon.
Vi vet ikke ennå.
Brannvesenet undersøker om det kan ha vært en gasseksplosjon.
Om det ikke var en gasslekkasje eller noe lignende,
om det var en bombe, så var det avanserte saker.
Jeg snakket med bombeteknikerne,
det var et stort krater på fronten av bygningen,
noe som tydet på at kilden til eksplosjonen var der.
Og eksplosjonen var rettet mot bygningen.
Disse faktaene samlet tydet på
at det var snakk om en bombe.
Vi hadde aldri hatt en slik bombe i USA før.
Nå står jeg overfor en situasjon som antagelig kommer til å bli
den største FBI-etterforskningen i landet vårt.
Flytt dere!
Etterforskerne er nå sikre på at eksplosjonen i den føderale bygningen...
Ingen sikre tall over sårede og savnede,
og ingen mistenkte eller noen som tar ansvar...
...ansvarlig for bombeangrepet.
Som Bill Neely sa...
Det er ingen rapporter...
- ...de er ikke... - Bare Iran foreslo mistenkte...
...rettsbygningen, en bygning som alltid...
Oklahoma City-bombingen var den største nyhetssaken i verden
fra sekundet det skjedde.
Ingen av oss hadde dekket en så stor nyhetssak før.
Og selv før FBI sa at det var et terrorangrep,
begynte folk å prøve å finne ut av hvem i helsike som kunne ha gjort dette.
Det kom tidlig inn veldig mange vanvittige tips.
Jeg så tre herrer.
De kjøpte en hel pickup full av ammoniumnitrat.
Han tok drosje. Enten grønn...
Han la kniver i støvlene.
De hadde spader og hakker...
Svarte krøller...
Han så ut som...
Mørke, skjeggete arabere...
Mellom 167 og 170 cm høy.
Jeg vet at de sto bak bombingen.
FBI sendte ut en etterlysning
av en brun SUV med to fyrer fra Midtøsten.
De beskrives som menn fra Midtøsten,
20 til 25 og 35 til 38 år, begge med skjegg.
Plutselig lurte alle på om det var en forbindelse til Midtøsten.
Ifølge en regjeringskilde
står det skrevet Midtøsten-terrorisme over dette.
Uoffisielt behandler FBI det som en Midtøsten-relatert hendelse.
En muslimsk kvinne og et barn
løp forbi i veldig høyt tempo, med datteren.
De var svært pyntet, og det var rart.
Mange fra Midtøsten gikk inn og ut der.
Hvordan så de ut?
De ser... Beklager, men alle ser like ut for meg.
Kan noen finne ut om det er akkurat to år siden Waco?
- Samme dag. - Er det samme dag?
- Det var den 19. - Samme dag som Waco.
- Kjære vene. - I 93.
En av reporterne våre påpekte at det var den 19. april
og luftet tanken om innenlandsk terrorisme.
Jeg vet ikke om det er for tidlig å utelukke
angrepet som en slags hevn for det som skjedde i Waco.
DAVIDIANERSEKTENS HOVEDKVARTER
I 1993 var det et raid mot davidianersekten
som ble ledet av en fyr som David Koresh,
som hadde et helt arsenal av ulovlige våpen i Waco.
911, hva er nødstilfellet?
Det er 75 menn her som skyter på oss.
Det er barn og kvinner. Avbryt operasjonen!
Det endte i en skuddveksling
og en 51-dagers beleiring før FBI gikk inn.
Bob Ricks var en av hovedagentene
som ledet beleiringen i Waco.
Vi prøver å fokusere på om de tenker å komme ut.
De sier alltid: "Jeg venter på en beskjed fra Gud."
Helt fra begynnelsen visste vi
at Waco ville bli ekstremt vanskelig å løse.
Den 19. april prøvde de å tvinge davidianerne ut med tåregass.
Det begynte å brenne, og 76 mennesker, inkludert 22 barn, døde.
Waco var bunnpunktet til FBl i moderne historie.
Og det ble en magnet for alle slags mennesker
som var bekymret for myndighetenes holdning til våpen.
Hva med kvinnene og barna? Hvorfor var de der til å begynne med?
For en pokkers pistol, som han har rett til å ha.
Det var demonstrasjoner over hele landet.
Som 1776-komiteen ved Lincoln Memorial i Washington.
Hvis du vedtar ulovlige og urettferdige våpenlover
som forbyr retten vår til å bære våpen, så Gud hjelpe deg.
HEVNEN KOMMER
Og folk dannet militser.
ATF er skurkene, ikke jeg. Jeg er en lovlydig borger.
Jeg drepte ikke 80 personer i Waco.
Høyreekstreme grupper snakket om represalier,
at folk måtte kjempe tilbake mot det den føderale regjeringen hadde gjort.
Før bombingen i Oklahoma City
traff jeg justisministeren da hun kom på besøk hit.
Jeg sa: "Du forstår det kanskje ikke, men folk husker fortsatt Waco her ute."
Hun sa bare: "Jeg tror ikke folk bryr seg om Waco lenger."
Vi fikk faktisk ordre om å ikke snakke om Waco mer.
Da jeg så bildene av bombingen,
tenkte jeg umiddelbart at det måtte være knyttet til Waco.
Og det var så sjokkerende
at jeg måtte stanse bilen og kaste opp i grøfta.
Assistenten min sa: "Bob, det er 19. april i dag."
Og det ga meg... Jeg fikk en sterk følelse av,
på det tidlige tidspunktet,
at dette med stor sannsynlighet var knyttet til Waco.
Det er mange mennesker i dette landet, tusenvis,
som anser terror... De regner det som et terrorangrep.
...beleiringen i Waco og brannen som fulgte, som skuddet hørt i hele verden.
De anser seg selv i krig med regjeringen, og de anser det som det første skuddet.
Det var en veldig ekte frykt
for at dette bare var begynnelsen på noe mye større.
Den morgenen slo jeg på fjernsynet, og jeg så røykskyen.
Jeg var FBI-agent i Oklahoma City-avdelingen.
A.P. Murrah-bygningen huset en rekke ulike byråer.
Jeg kjente alle der.
Da jeg så bygningen, løp jeg ut i bilen,
satte på lyset, slo på sirenen
og kjørte til Oklahoma City. Jeg fløy nedover asfalten.
Det er røde lys overalt, svart røyk fra biler.
Jeg runder et hjørne, og der ser jeg den føderale bygningen.
Jeg så den,
men hjernen min klarte ikke å akseptere det jeg så.
Jeg gikk inn for å lete etter overlevende som fortsatt var inne.
Men det er ikke uvanlig at en person som har plantet en bombe,
har plantet enda en bombe for å angripe politiet.
Så det var allerede folk som lette etter flere bomber.
Vi lette etter bevis eller eksplosiver som var blitt kastet ut,
alt som kunne skade folk.
Bygningen var ni etasjer høy.
Gulvene var av betong og så tykke, og inni dem var det armeringsjern.
Og gulvene falt som pannekaker oppå hverandre.
Øverste etasje traff etasjen under, og slik fortsatte det nedover
til det ikke gikk lenger, og alt det måtte vi gjennom.
Vi begynte med å lete etter sårede.
Det var leger der, og de amputerte på stedet.
En kirurg gikk ned i et hull for å gjøre amputasjon.
Han ga meg lommeboka si og sa: "Gi denne til kona mi om det kollapser."
Det var vanskelig å finne fram der inne.
Ingen visste om bygningen kom til å kollapse.
En sykepleier løp inn for å se om hun kunne hjelpe,
og hun fikk en betongbit i hodet og døde.
Det er lik her. Vi har en mann her...
Jeg hørte mannestemmer.
Jeg begynte å rope, og han ropte:
"Vi har en i live her. Send hjelp."
"Vi ser deg ikke", sa han.
Vi må følge lyden av stemmen din. Snakk til oss."
Vi har en til!
Det er bra.
Sjekk linjen.
Jeg hørte dem nærme seg, og høyrehånda mi stakk ut
på siden av ruinhaugen.
Og jeg syntes jeg kjente at noen kom borti hånden min.
Jeg sa: "Dere var borti hånden min".
"Hvilken farge har du på trøya?"
"Jeg vet ikke", sa jeg. "Prøv å huske", sa han.
"Grønn", sa jeg.
Og så snart jeg sa "grønn", kjente jeg noen ta tak i hånda mi.
Og jeg tenkte: "Endelig. De er klare til å få meg ut herfra."
KL. 10.28 1 TIME OG 26 MINUTTER ETTER BOMBINGEN
Jeg gikk rundt bygningen, og jeg så opp til toppen av skrothaugen,
og der så jeg LAWS-rakettkasteren.
Det er en skulderholdt rakettkaster.
Den skyter ut et prosjektil som eksploderer når det treffer.
De stanser tanks med dem.
Og plutselig får jeg beskjed om at de har funnet enda en bombe der inne.
Det var den bygningen, moren min er der inne.
Det er en bombe! Kom igjen.
Kom dere vekk, det er en bombe!
Enda en bombe? Herregud!
Stopp.
Alle må evakuere.
Klarer østsiden av bygningen.
Vi har et nødstilfelle der.
Jeg hørte mye oppstyr.
Ruinene begynte å riste,
og jeg hørte noe som hørtes ut som folk som løp over meg.
- Hva skjer? - De fant en ny bombe.
De beordrer alle vekk, inkludert kommandoen.
Alle strømmer ut av bygningen i full fart.
Jeg nektet å dra.
En betjent truet med å skyte meg om jeg ikke fjernet meg.
"Hva med pasientene?"
Men han sa: "Jeg skyter deg i beinet om du ikke drar."
Så jeg dro.
Det er bekymring for en sekundær eksplosjon,
og sentrum blir nå evakuert. Medisinsk personell løper også fra stedet.
Mennene begynte å si: "Det er en til bombe."
Jeg forsto hva som skjedde.
Jeg sa hva jeg het og ba dem si til familien min at jeg elsket dem.
De etterlot meg begravet levende.
Jeg begynte å tenke på livet mitt, og...
Forhold, og
å gjøre noe for å hjelpe andre, og...
Jeg hadde aldri vært mor.
Og plutselig
ble det så tydelig.
Jeg levde ikke livet tro mot meg selv.
Mens jeg forberedte meg på å dø, tenkte jeg på det og innså
at jeg ikke ville leve livet sånn. Men det var for sent.
Folkens, dere må gå enda lenger unna.
- Flytt deg, din idiot! - Gå lenger unna.
Jeg og en betjent gikk opp stigene.
Så måtte jeg få den ned sju etasjer med ruiner,
og det raskt, for jeg ville ikke at den skulle gå av.
Jeg går bort til den, og på framsiden
så det ut til at den fungerte.
Vi knyttet et tau rundt den
og bar kassen ned.
Så vi gjorde det.
La den i bilen.
Så kjørte de den til fylkets bombefelt og satte fyr på den.
Den var ikke ekte.
Det var en falsk bombe som skulle brukes i en lokkeoperasjon.
Og det var ekstremt frustrerende, for det forstyrret redningsarbeidet.
Etterpå kunne jeg la folk gå inn igjen.
ATF-agenter har nå bekreftet
at den sekundære bomben, som sendte folk løpende vekk,
var en treningsmekanisme funnet på ATF-kontoret,
feltkontoret deres her i Oklahoma City i den aktuelle bygningen.
Det er fortsatt folk inne, men de vet ikke om noen av dem er i live.
Jeg løp ned gata og satte meg i en brannbil.
Jeg ser spesialagent Matt Lotspeich, og han var opprørt.
"Hva skjer, Matt?" sa jeg. "Jeg etterlot en overlevende der inne."
Vi snudde oss mot bygningen, og så gikk vi begge tilbake mot den.
Hvor er hun?
Støvet lå tykt, og du kunne føle bygningen bevege seg.
Og jeg tenkte:
"La meg si til barna mine én gang til at jeg elsker dem."
For akkurat da...
...visste jeg ikke om vi ville komme ut igjen.
Og så kom vi ned til der Amy lå begravet i ruinene.
En betongplate lå på tvers, sånn,
og Amy var rett under den.
Under tonnevis av ruiner.
Jeg hører stemmene deres, og en av dem tar tak i hånda mi.
Jeg har henne.
Hun klarte å ta tak i noens hånd, og han prøvde å jobbe,
så han la hånden hennes på Matts støvel, og hun holdt fast i støvelen hans.
Denne gangen slipper jeg ikke.
Matt og brannmennene sendte meg skrot, som jeg sendte videre til politibetjenter.
Så fikk vi øye på henne.
"Hvordan i all verden kan hun være i live?"
Jeg satt fast, og mens de jobbet med å få meg fram,
så de at jeg faktisk satt i stolen min,
opp ned, begravet under tre meter med ruiner.
Plutselig sier de: "Vi teller til tre. Dette vil gjøre vondt."
Så telte de til tre og dro meg ut fra ruinene.
Ja, alt gjorde vondt.
Jeg kjente det i hver eneste nerve, men... Det spilte ingen rolle.
De tok meg med ut på baksiden.
Jeg kunne ikke tro det jeg så.
Jeg visste ikke hvor jeg var skadet.
Jeg visste ikke hvor vennene mine var, men jeg vil aldri glemme...
...å se opp mot himmelen, og puste inn frisk luft
og love Gud at jeg skulle endre livet.
11.30 2 TIMER OG 28 MINUTTER ETTER
Folk er redde i sentrum av Oklahoma City
mens politiet prøver å finne ut hvem som står bak, og hva som er igjen.
Bombesaker er ofte ekstremt vanskelige,
for bevisene er ødelagt.
Vi må finkjemme et område på rundt ti kvartaler
og samle så mye bevis som mulig.
Jeg ble spurt hvem jeg ønsket å ha på saken,
og jeg tenkte at Danny Coulson kunne være til stor hjelp.
Han var leder for gisselteamet.
Jeg kjørte rett til kommandosentralen for å møte Ricks.
Han sa: "Ta deg av bevisinnsamlingen, så leder jeg etterforskningen."
Vi sendte inn bevisteamet og begynte å finkjemme åstedet.
Vi hadde hundrevis av folk der
for å gjennomføre en systematisk etterforskning.
Politiet tror det var en bombe, muligens en bilbombe.
Det er ikke bevist. Kriminalteknikerne vet foreløpig ikke.
Vi gikk gjennom mange ting.
Men nøkkelen var bilens bakaksel.
Det første viktige beviset
ble funnet et kvartal unna den føderale bygningen,
foran et leilighetskompleks kalt Regency Towers.
En mann sto utenfor.
Han hørte en virvlende lyd, nesten som et helikopter,
og plutselig krasjer en bakaksel inn i en annen bil.
FBl kom til meg fordi jeg hadde jobbet med biltyverier i 16 år.
Og da jeg så akselhuset så langt fra tinghuset,
skjønte jeg at det måtte ha kommet fra bilen som sprengte bygningen.
Eksplosjonen var så kraftig
at den fikk bakakselen på bilen som inneholdt bomben, til å fyke av.
Jeg så bare det siste tallet,
så jeg brukte en kjemisk rens og en stålbørste til å pusse den ren.
Og der fant jeg nummeret.
Et stort gjennombrudd.
Jeg ringte det nasjonale biltyveribyrået
og sa: "Du må finne bilens VIN-nummer ved hjelp av dette konfidensielle tallet."
Hun sa at det var en leiebil.
Bilen hadde blitt leid ut to dager før
på Elliott's Body Shop i Junction City i Kansas.
Dagen bombingen skjedde, var jeg i Salina i Kansas.
Jeg trodde jeg bare ville få se det på TV, uten å kunne gjøre noe.
Men på ettermiddagen fikk jeg en telefon.
De sa at bilen var leid i Junction City i Kansas.
De ba meg dra dit, hente dokumentene og sende dem til laben.
Og da jeg gikk gjennom leiepapirene fra Elliott's Body Shop,
så jeg at navnet brukt som leietaker
var Robert Kling.
Vi begynte å avhøre folk
fra Elliott's Body Shop.
Vi ville få laget noen tegninger,
og byrået ringte meg og sa at de ville sende en polititegner.
"De kommer i morgen tidlig."
16.30 7 TIMER OG 28 MINUTTER ETTER BOMBINGEN
President Clinton har erklært føderal krisetilstand.
Det var uenighet om
vi skulle gå ut med informasjon om bilen.
Men vi ble enige om at det ville skape tusenvis av ledetråder,
så vi holdt tilbake den informasjonen.
På dette punktet har vi ingen antagelser om hvem som kan stå bak bombingen.
Og vi har hatt hundrevis, om ikke tusenvis av ledetråder,
både fra folk som ringer inn og fra øyenvitner.
Vi tar alle ledetråder på alvor.
Men vi kan ikke spekulere i hvem som står bak.
Min hensikt var å forsikre folket om at det ville bli løst.
FIRST CHRISTIAN-KIRKEN
KRISESENTER FOR PÅRØRENDE
Jeg gikk til kirken.
Det ble opprettet et krisesenter hvor man kunne vente.
Alle familiene var der.
Alle som hadde noen i bygningen.
Jeg husker at Tony kom inn.
Og...
Jeg husker bare ansiktet hans.
Ingen av oss klarte å si noe. Vi bare holdt rundt hverandre.
Mørket falt på,
og jobben min var å snakke med alle som var der
og ikke visste noe om sine kjære.
Robin Marsh er sammen med familier,
noen av mange, som venter på nyheter. Robin?
Ja. jeg står her med Cooper-familien.
Vi har et bilde av lille Antonio. Han er seks måneder gammel.
Dette er barnet vi alle ber for akkurat nå.
Vi har hørt at det kan være et barn,
et uidentifisert barn, som kan være lille Cooper.
Mrs. Cooper, du jobber i sentrum. Fortell om morgenen deres.
Pleier du å følge lille Antonio til barnehagen?
Ja, jeg følger ham dit hver dag, og...
Jeg pleier å besøke ham i lunsjen, men rakk det ikke i dag.
Jeg husker den første kvelden. Det var kaldt. Temperaturen sank.
Det begynte å regne, og jeg tenkte: "Herre, ikke la barnet mitt
være i den bygningen, kald og sulten og...
...og såret."
Det var mitt livs verste natt.
Det har begynt å regne, og det var det siste vi trengte nå.
Bak meg ser dere et uhyggelig syn.
Redningsarbeidet fortsetter,
og selv om de fortsatt har håp om å finne overlevende,
sa en dame som har jobbet hele dagen med å få overlevende ut av ruinene,
at hun frykter at dødstallene blir tresifret.
1 DAG ETTER BOMBINGEN
Vi har en historie med en lykkelig slutt.
Amy Petty satt fast i fem timer
i ruinene av Murrah-bygningen før hun endelig ble reddet.
Hun er nå på Presbyterian-sykehuset i Oklahoma City.
Hvordan har du det?
Jeg har vondt, men er heldig som er i live.
Hva sier legene om tilstanden din?
Jeg kommer til å være øm, og jeg har et stort kutt på beinet.
Men jeg klarer meg.
Telefonen ringte uten stans,
det var slektninger av kollegaene mine som lurte på om jeg hadde sett
hun eller ham på jobb den dagen. Hva hadde de på seg?
Men jeg husket ingenting.
Jeg håper de finner dem, og at de er i live.
19. april var en forferdelig dag,
og 20. april var et øyeblikk der folk
kom sammen.
Folk kom med mat og alt mulig rart.
Utenfor blodgiversenteret står folk i kø for å hjelpe.
Vi er alle forskjellige, men vi står sammen
når hjelpen vår trengs.
Man så at for denne ene handlingen
av galskap og terror,
var det hundrevis og etter hvert tusenvis av gode handlinger.
Av folk som tro til og som ønsket å hjelpe.
De satte opp et kjøpesenter på området, hvor du kunne få det du trengte.
Hadde du ikke mat, fikk du det gratis.
Folket i Oklahoma var utrolige.
Det var det som holdt folk gående.
TAKK FOR HJELPEN! GUD VELSIGNE DERE!
Polititegneren kom og begynte å jobbe med vitnene fra Elliott's Body Shop.
Han ble overrasket da det første vitnet beskrev
en hvit mann med militært utseende.
Ikke en mann fra Midtøsten.
Klokka var sju, og vi hadde to skisser.
John Doe én og John Doe to.
Jeg sendte agenter ut for å snakke med folk i Junction City-området,
for å se om noen hadde observert dem.
Har du sett en Ryder-varebil...
Vi satte opp veisperringer og avhørte alle som kunne ha sett bilen
eller sett noe mistenkelig i området.
Den morgenen ringte jeg tinghuset.
Jeg ville få Timothy McVeigh i retten den dagen.
De sa: "Vi har ikke tid til ham i dag." "Greit", sa jeg.
Så vi holdt Timothy en dag til.
Hvordan går det? Vi etterforsker Oklahoma City-bombingen.
Agentene tok med seg kopier av tegningen til restauranter, verksteder og hoteller.
FBI-agenter gikk fra dør til dør
og spurte om folk hadde sett disse karene.
De var innom mange steder på fire timer.
Og så fikk vi napp
da et team dro til Dreamland Hotel og snakket med eieren, Lea McGowan.
"Har det vært noen her nylig med en Ryder-varebil?"
"Det har det faktisk", sa hun.
Vi viste henne polititegningen fra Elliott's Body Shop,
og hun sa: "Ja, det ligner på personen som var her med Ryder-varebilen."
Det lignet veldig på McVeigh.
De så på meg og sa "McVeigh?", som om jeg løy.
Men jeg løy ikke. Han skrev ned "McVeigh".
Det var første gang vi hørte navnet Tim McVeigh.
"Har noen søkt i NCIC-registeret?" sa jeg.
NCIC er databasen for alle arrestasjoner i landet.
I 1995 hadde vi datakassetter som kunne fortelle deg
om en person hadde blitt stoppet.
Hvor de ble stoppet, og når.
Men om du ville finne noen i databasen,
måtte du be datamaskinen søke på navnet.
Så lastet du inn en kassett, den søkte, og slik fortsatte du.
ANALYSERER DATABASEN...
Som i sakte film.
Samtidig sjekket vi telefonloggen.
Alle samtaler fra rom 25 på Dreamland Motel, leid av McVeigh.
På lørdag kveld ringte han til en lokal restaurant,
hvor det ble gjort en bestilling av en Robert Kling.
Vi vet at Robert Kling er navnet som ble brukt til å leie Ryder-bilen.
Det betyr at enten er Timothy McVeigh og Robert Kling samme person,
eller så kjenner de hverandre.
Vi har funnet minst én av konspiratørene bak bombingen.
KL. 16.08 31 TIMER ETTER BOMBINGEN
Etterforskerne har identifisert en varebil som ble brukt under gårsdagens angrep
mot den føderale bygningen i Oklahoma City.
Videre etterforskning har avslørt
at to hvite menn var knyttet til kjøretøyet.
Det er laget polititegninger av mennene.
Alle med informasjon om mennene
bes kontakte nærmeste FBl-kontor umiddelbart.
Polititegningene forbløffet meg.
De så ut som to bondeknøler som kunne ha ranet en ølbil.
De så ikke ut som fyrer
som var smarte nok til å stå bak en så stor eksplosjon.
Og vi ønsket å tro at noen andre hadde gjort det.
Og igjen, Mitch og Jenifer, dette endrer alt.
Alle var sikre på at islamske fundamentalister sto bak,
og plutselig er oppmerksomheten tilbake på Waco.
Fokus er tilbake på innenlandsk terrorisme i motsetning til internasjonal.
Og du innser at...
"Jøss. De er jo en av oss."
2 DAGER ETTER BOMBINGEN
Sorgen er stor og vokser for hver time her i Oklahoma City.
Og folk er sinte, mange ringer stasjonen vår.
La oss se på informasjonen om mistenkte som FBI sendte ut i går ettermiddag.
Først avslørte media en hvit mann, rundt 178 cm.
Da jeg satt i cella, hørte jeg dem beskrive polititegningen.
175 cm til 185 cm.
En av karene der sa:
"Høres ut som fyren i varetekten", men på spøk.
Og jeg sa "men jeg er jo 187", og vi fortsatte å spøke med det.
Så jeg overbeviste dem om at jeg ikke passet beskrivelsen,
og mistenksomheten deres forduftet.
1 RESULTAT SE DETALJER
Neste morgen kom jeg til kommandoposten.
Alle var oppglødde, og jeg spurte: "Hva skjer?"
Walt Lamar kommer inn på kontoret mitt og sier: "Du vil ikke tro dette.
Timothy McVeigh ble arrestert i Perry i Oklahoma
en time etter bombingen."
Om morgenen får jeg en telefon fra FBI
som spør om Tim McVeigh fortsatt er i varetekt.
Jeg sa:
"McVeigh er allerede i retten,
han står foran dommeren i dette øyeblikk."
Tre kvarter senere ville han gå ut derfra.
Han er nøkkelen som holder hele etterforskningen sammen.
Jeg ber Danny om å dra til Perry
og forberede transport av McVeigh tilbake til Oklahoma City.
"Danny, dra og ta ham."
Vi hørte at noen var pågrepet,
og de var i Perry i Oklahoma
ved Noble County tinghus.
Jeg og fotografen hopper i bilen og drar til Perry.
Vi har en spesialrapport fra CBS, en mulig pågripelse.
La oss gå til det nå med en gang.
I Perry i Oklahoma skal det være pågrepet en person
som stemmer med beskrivelsen av en av de mistenkte,
en polititegning offentliggjort i går.
Og samtidig med Perry
fikk vi høre om et raid i Decker i Michigan.
For da han ble registrert i fengselet,
oppga McVeigh en Decker-adresse som hjemmeadresse.
Og på Dreamland Motel
brukte Timothy McVeigh samme adresse i Michigan.
Så noen i det huset er direkte koblet til bomben.
Og dette nådde fort nasjonale medier.
Politiet har funnet en mulig mistenkt i et hus på landet,
som nå omringes av føderalt og lokalt politi.
Vi hadde fullt av TV-skjermer i redaksjonen,
og vi så direktebilder fra et gårdshus i Decker i Michigan
som ble raidet av politiet.
Vi får vite at huset tilhører en James Nichols,
broren hans Terry Nichols bor også der.
Dette huset eller uthuset bak det
kan huse enten Jerry Lynn Nichols eller James Douglas Nichols, brødre,
én eller begge, eller slektninger av dem.
Og de er to mulige mistenkte i Oklahoma City-bombingen.
Det er forbindelsen til Decker i Michigan.
Og vi har også navnet på mannen
som er pågrepet i Perry i Oklahoma. Timothy McVeigh.
Det er personen som ble pågrepet i dag i Perry i Oklahoma.
Vi omringer huset, og alt vises på riksdekkende TV,
så det var ekstremt farlig.
De skal inn i huset. De tar seg inn i huset.
Dere ser det antagelig enda bedre enn meg.
De tar seg inn i huset.
FBl gikk inn i huset i Decker, men de fant ingen der.
Vi går til Perry i Oklahoma, direkte med Robin Marsh. Robin?
Og mens vi sender direkte,
kommer det flere folk, og jeg ser rundt meg,
og det er tusenvis av folk der.
Det er presse fra hele verden i denne lille byen i Oklahoma.
Vi ser tjenestemenn i sivil komme til Noble County-fengselet.
De ble kjørt av Oklahoma motorveipatrulje.
McVeigh var nær ved å slippe ut.
Han ville ha gått derfra.
Men heldigvis rakk vi dit før han ble løslatt.
Hadde vi ikke funnet Timothy McVeigh da vi gjorde det,
ville det ha vært en uutholdelig periode for alle involverte.
Jeg husker at jeg gikk opp trappa,
og en mann med cowboyhatt kom bort og sa: "Er dere fra FBI?"
"Ja", sa jeg.
Han sa: "Om dere ikke har beviser nok, så send ham ut bak. Vi tar oss av ham."
Stemningen var spent. Publikum ville se ham.
De burde slippe ham ut utenfor, la folk ta ham.
Hvis han er skyldig, drep den jævelen.
- Snakk til kameraet. - Drep ham.
Jeg synes også de bør drepe ham.
Jeg ser opp, og jeg ser et SWAT-team på taket av Noble County tinghus.
Jeg tenkte: "Nå må de få den fyren ut."
Jeg var bekymret for at en kriminell skulle prøve å drepe ham.
Om han tilhørte organisasjonen min, ville jeg drept ham så fort jeg kunne,
så han ikke skulle plapre.
Vi ventet og ventet. Forventningene var veldig høye.
McVeigh lignet på polititegningen.
Han sa: "Vet du hvorfor vi er her?" "Ja, den Oklahoma City-greia, antar jeg."
Og så sa jeg: "Jeg vil ha en advokat."
Det er min plikt å beskytte McVeigh.
Jeg vil ikke beskytte ham, men det er jobben min.
Jeg sa: "Kan jeg få en skuddsikker vest?
La dem skyte, men jeg spør igjen,
kan jeg få en skuddsikker vest?" "Nei", svarte de.
"Hva med et par sko?"
"Du får ikke sko", sa de.
Takk.
Det var vanskelig å høre hva folk sa, for alle ropte samtidig.
Men jeg husker én ting. "Se på meg, din jævla barnemorder."
Men jeg tenkte: "Jeg skal ikke gi deg den gleden."
McVeigh ble akkurat kjørt vekk
fra Noble County tinghus i lille Perry i Oklahoma.
Han ble anholdt for en trafikkforseelse og våpenbesittelse,
men statsadvokaten og dommeren visste ikke hvem mannen var.
Jeg og dommeren var opptatt, så vi ventet til i morges.
I de fleste tilfeller ville vi latt fyren gå i går.
Hva tenker du om det nå?
Gud hjalp oss.
Samtidig begynte FBI å samle bevis
hjemme hos James Nichols og broren Terry.
Nichols-brødrene var regjeringsfiendtlige.
De tror ikke på staten, på bankene våre.
De er fulle av hat mot myndighetene.
Vi lærer mye om Terry Nichols,
en av Timothy McVeighs nærmeste bekjente.
FBl fant raskt ut at Tim McVeigh hadde bodd der en stund
og kjente Terry Nichols fra militæret.
Og vi fant et kompanibilde
hvor både Terry Nichols og Tim McVeigh var på bildet.
På det tidspunktet gikk jeg 100 % inn for å prøve å finne Terry Nichols.
Vi fant ut at Terry Nichols hadde en ekskone ved navn Lana Padilla.
Lana Padilla kunne fortelle at Terry bodde i Herington i Kansas.
Herington er bare en kort kjøretur unna
stedet der Ryder-bilen ble leid i Junction City.
Vi måtte finne Terry Nichols.
Så vi etablerte oss utenfor huset hans med instruksjoner om
å ikke bli lagt merke til, men ikke la ham slippe unna.
Agentene satt der en stund,
og til slutt kommer Terry Nichols med kone og barn ut
og setter seg i bilen og kjører av sted.
Agentene kjørte etter. Terry Nichols kjørte så tilbake, forbi gaten sin
og mot Heringtons sikkerhetsdepartement.
Han forstår antagelig at han blir overvåket, og går til politiet
og melder seg.
Han har blitt identifisert som Terry Nichols fra Michigan.
Han overga seg til lokalpolitiet i Herington.
McVeigh satt med meg i baksetet.
Han prøvde å reise seg, men jeg sa: "Oppfør deg, ellers skader jeg deg."
"Bare oppfør deg." "Ja, sir", sa han.
Så jeg lenket ham til gulvet midt i helikopteret,
så han ikke skulle kaste seg ut og ta livet av seg.
Vi ville ha fyren i live, ikke død.
Men vi var ikke sikre på hva vi hadde. Dette er bare én fyr.
Er han del av en noe større? Vil noen prøve å drepe ham?
Vi visste ikke. Så jeg ringte piloten på intercommen
og sa: "Fly lavt, jeg vil ikke ha en LAWS-rakett i ræva.
Og han gikk...
Vi bokstavelig talt hoppet over gjerder, så lavt fløy vi.
Og McVeigh blunket aldri.
Han satt helt...
Stirret stivt framfor seg.
Iskald.
FLYBASE
Bob Ricks ba oss fly ham til Tinker flybase.
Han sendte et SWAT-team for å holde vakt.
I kveld er én amerikaner pågrepet, og en annen blir avhørt.
På politistasjonen i Herington avhørte de Terry Nichols i ti timer.
Vi begynte å snakke med ham. Han virket ikke stressa eller nervøs.
Han var samlet og rolig.
Vi snakket om at de var på våpenshow og snakket om å bygge bomber.
Det var det lengste avhøret jeg har gjort. Vi hadde mye å konfrontere ham med.
Jeg sa: "Tror du det er noen sjanse for at McVeigh kan stå bak?"
Og han svarte: "Han kan nok ha gjort det uten å si noe til meg."
Men så sa Terry:
"Jeg vet like mye som Tim McVeigh om hvordan man lager bomber."
Vi fikk ham aldri til å si at han gjorde det,
men da jeg hørte de to tingene, hadde jeg det jeg trengte.
Det var ingen tvil om
at om vi satte ham foran en jury, ville de finne ham skyldig.
3 DAGER ETTER BOMBINGEN
Vi begynner med nyhetsoverskriftene i morges.
FBI gjør framskritt i etterforskningen av bombingen.
Noen vil si med utrolig fart.
Én mann er siktet, andre blir avhørt, og det snakkes om flere arrestasjoner.
Mens Terry har meldt seg hos politiet, gjennomsøker FBI-agentene hjemmet hans.
Spørsmålet er nå: "Er det bare ham?
Er han en del av en gruppe? Og vil dette skje igjen?"
Det kunne være snubletråder eller ting som kunne utløse en eksplosjon.
Så husransakelsesteamene sjekket stedet grundig
før de endelig kunne begynne søket.
Vi fant haugevis med bevis i det huset.
Vi fant detonasjonslunter og fenghetter.
Vi fant et telefonkort
og en kvittering på 2000 pund for ammoniumnitrat.
Etter bombingen prøvde Nichols å bli kvitt tingene.
Han kastet så mye ammoniumnitratgjødsel i hagen
at naboene trodde det hadde snødd.
Vi begynte å få en god sak mot Terry Nichols og Tim McVeigh.
Men i en slik sak trenger man en på innsiden.
Jeg ringte avdelingen i Buffalo, der McVeigh var fra,
og ba dem hente inn faren hans.
Jeg følte stor sympati med ham.
Om det var min sønn,
hadde jeg ikke taklet det. Så forferdelig.
Og jeg spurte ham: "Hvem ville sønnen din gjort dette med?"
Han sa: "Terry Nichols og Michael Fortier."
Bingo.
Michael Fortier, Terry Nichols
og Tim McVeigh tjenestegjorde sammen i militæret,
og de var som erteris.
De var nære venner, og alle tre var negative til myndighetene.
Og han bor nå i Arizona.
Bob Ricks sa: "Jeg vil at du drar og snakker med Michael Fortier."
Sheriffen skulle hente ham inn til et avhør med meg.
Og han så ut som en rotte.
"Vi vil snakke med deg om bomben i Oklahoma."
Han ble irritert.
Jeg tror ikke Tim har sprengt noen bygning i Oklahoma.
McVeigh hadde vært mye i Kingman det siste året.
Fortier skaffet ham en jobb.
Jeg vil ikke snakke.
Kingmanbeboer Mike Fortier, McVeighs militærvenn,
kan være et viktig vitne i saken.
FBI raidet husvogna hans.
De siste ukene har livet hans blitt snudd på hodet av FBI og media.
Vi hadde ikke nok informasjon til å sikte Michael Fortier.
HUSET TIL NICHOLS
Det viktigste vi fant hos Terry Nichols,
som knyttet Michael Fortier til bomben, var telefonkortet.
Du må huske at på den tiden hadde vi ikke mobiltelefoner,
men du kunne kjøpe forhåndsbetalte telefonkort,
og av og til måtte du fylle på saldoen.
De trodde telefonkortet ville skjule identiteten deres.
Men vi brukte det som et veikart.
Telefonkortet var nøkkelen
som gjorde det mulig for FBI å kartlegge hele spindelvevet.
Det førte dem til steder de ellers ikke ville ha funnet.
Vi kunne følge sporene deres mens de reiste rundt i landet
for å kjøpe komponenter til bomben.
Det andre telefonkortet fortalte oss, var at det ikke var en stor konspirasjon,
slik vi først fryktet.
Det var begrenset til en liten gruppe personer.
Men vi måtte samle nok bevis til å anlegge en sak.
Vi hadde en innsideperson. Det hjelper mye,
særlig hvis du får bekreftet alt de forteller deg.
Vi kranglet mye om det, men til slutt ble vi enige om
at iblant må man inngå en avtale med djevelen.
Han sa: "Dere forstår ikke. Vi er i krig."
Jeg sa: "Nei. Da hadde jeg drept deg alt."
"Det handler om grunnloven." "Ja, det gjør det.
Vi pågriper deg med grunnloven i hånd.
Jeg skal dømme deg med grunnloven.
Og en dag skal vi legge deg på en båre, stikke en nål i armen din
og henrette deg med grunnloven i hånden."
Ingen av oss likte tanken på å samarbeide med Michael Fortier,
men det var nødvendig.
Han ga oss mye informasjon.
Det kan ha vært sakens største gjennombrudd.
Han fortalte at han og McVeigh var på kjøkkenet,
og at McVeigh snakket om å lage en bombe.
Og han brukte to bokser
for å vise hvordan han ville lage en rettet sprengladning.
Etter at Nichols og McVeigh hadde fått tak i komponentene til bomben,
viste de alt sammen til Michael Fortier.
McVeigh overbeviser ham til å bli med til Oklahoma City,
og han viser ham hvor bombingen skal finne sted.
Da tror jeg Michael Fortier innså at de mente alvor.
Han visste hva Tim McVeigh planla gjøre.
Han kunne ha stanset alt sammen med en anonym telefonsamtale.
Han er siktet for å ha visst om bombingen og vil vitne mot McVeigh og Nichols
i håp om å få en mildere straff.
Det var tøft for oss alle, og vi visste at det var en mulighet
for at tre spedbarn var der inne.
Vi gjennomsøker nå et område hvor de barna antagelig er.
Jeg husker dagen de kunngjorde at de hadde kommet seg dit barna var.
Vi var bare lykkelige for at de hadde funnet ham.
Ikke at han var i live, men at de fant ham. Det var alt.
"Vær så snill, la ham være der."
Etter det, om natten,
kjørte jeg til fengselet der han satt.
Jeg bare satt der.
Bare satt der i mørket
og lurte på hvordan jeg kunne komme meg inn for å skade ham.
Arrestasjonen av Tim McVeigh var et resultat
av ferdigheter, flaks og timing av myndighetene,
som han selv mener er inkompetente.
Det er så mange spørsmål.
Er han skyldig etter tiltalen?
Hva fikk ham til å gjøre dette?
Alle ville vite hvem han var, og hvorfor han gjorde det.
Og det var en reporter fra Buffalo ved navn Lou Michel som fikk skupet
hele verden ønsket seg, da de dekket bombingen.
HØYSIKKERHETSFENGSEL
Mens han satt i fengsel,
tok Dan Herbeck og jeg opp seksti timer med samtaler med ham.
Og en stor del av disse samtalene har aldri blitt hørt av noen før.
Man visste at han var en militærveteran fra den første Gulfkrigen,
at han likte våpen, men ellers var han en gåte for alle.
Vi begynte med barndommen hans.
Fordi jeg var så kort, ble jeg aldri valgt til laget.
Mobbingen satt dypt i kroppen hans,
for han var en spinkel gutt som alltid ble hakket på.
De kalte meg "Nudel McVeigh", for jeg var tynn som en nudel.
"Nudel", "kyllingnudelsuppe", "Chicken McNuggets", "McVeigh McNuggets".
Jeg hadde ikke mange gode venner.
Etter hva vi vet, hadde han aldri et forhold av betydning.
Han passet nesten til beskrivelsen av en skoleskytter.
Han samlet på tegneserier, og han solgte tegneseriesamlingen sin
for å kjøpe våpen, for våpen fikk ham til å føle seg trygg.
Fra en veldig ung alder var han fascinert av våpen.
Det er et bilde av McVeigh som henger i et tre
med et skulderhylster med en pistol.
Det passer til den machotypen, den militære fyren han prøver å være.
Som øverstkommanderende kan jeg rapportere at fienden er beseiret.
Krigen er over.
Han kom hjem fra den første Gulfkrigen med en bronsestjerne.
Han hadde drept et par irakere.
Men selv i hæren var han en outsider.
I militæret tar de friheten din.
Og først da skjønner du hva du hadde.
Det var ikke opp til meg hva myndighetene brukte meg til.
Etter den første Gulfkrigen var han en fortapt sjel.
Han virret rundt i landet, fra Nichols-brødrene i Decker i Michigan
til Michael Fortier i Kingman i Arizona.
Da jeg kom ut av militæret,
begynte jeg å utforske spørsmål om grunnleggende rettigheter.
Spesielt våpenrettigheter, eiendomsrett og sånt.
McVeigh reiste rundt i landet, fra våpenshow til våpenshow,
mens han hørte på høyreorienterte radioprogrammer
som solgte konspirasjonsteorier og spydde ut anti-regjeringsretorikk.
"Vi hater regjeringen. De vil ta fra oss våpnene."
Og McVeigh var utenfor.
Død. Rett i hjertet.
De tar fra oss rettighetene våre.
- Hvilke rettigheter? - Retten til våpen.
Og sinnet hans mot regjeringen vokste og vokste.
Han leste mye i boka The Turner Diaries.
The Turner Diaries er en bok skrevet av William Pierce,
som var nynazist.
Den handler om en white supremacy-revolusjonær
som ledet et opprør mot den føderale regjeringen.
VI ER I KRIG. VÅR RASES FRAMTID AVHENGER AV KRIGENS UTFALL.
Den blir ansett som en bibel for høyreekstreme.
Forsiden viste en jente som skjøt en pistol, og en fyr som avfyrte en ar-15.
Det sto: "Turner Diaries. Hva gjør du når de kommer for å ta våpnene dine?"
Sannsynligvis den viktigste tanken uttrykt i The Turner Diaries
er at hver og en av oss må slutte å være en tilskuer, og bli en deltager.
I The Turner Diaries er det en illustrasjon av hovedpersonen
som sprenger FBIs hovedkvarter med en bilbombe.
Bilen er lastet med samme type ammoniumnitrateksplosiver
som McVeigh brukte i bomben.
Så skjer Waco i 1993.
Jeg kom hit i dag.
Noen sa til meg at mange ville vært redde for å gjøre noe sånt.
Så mange som 86 mennesker antas å ha dødd i gårsdagens inferno,
blant dem 17 barn.
Mange spør seg nå hvorfor FBI valgte å gå inn med slik styrke.
Det er lett å glemme at alt startet med en ransakelsesordre
og et lager med angivelig ulovlige våpen.
Og for en som McVeigh var dette et klart bevis på
at myndighetene var ute etter folk som ham.
Og nå føler han at han har fått en hensikt.
Beslutningen om å ta menneskeliv, det var ikke for personlig vinning.
Dette var noe jeg anså som et større gode.
Nok er nok. Waco startet denne krigen. Forhåpentligvis vil Oklahoma avslutte den.
Han trodde han kunne være helten
som oppmuntret amerikanerne til å kjempe for våpnene sine.
Han håpet at bombingen ville utløse en revolusjon.
Jeg skammer meg ikke, for jeg er et menneske.
Og hvis jeg har svakheter, skal jeg si ifra. Men jeg har ingen.
Om jeg angrer?
Nei.
Storjuryen kunngjorde tiltalen i et tinghus over gata
fra åstedet for det verste terrorangrepet i USAs historie.
Ifølge tiltalen
planla og utførte Timothy McVeigh og Terry Nichols bombingen.
Også tiltalt i dag er Michael Fortier.
Han er siktet for å ha visst om bombingen og skal vitne mot McVeigh og Nichols
i håp om å få en mildere straff.
Med informasjonen hans hadde vi allerede
en solid sak.
FØDERALT TINGHUS
Regjeringens stjernevitne mot Timothy McVeigh
inntar i dag vitneboksen i rettssaken.
Michael Fortier vil fortelle juryen
at McVeigh planla å sprenge den føderale bygningen i Oklahoma City.
Rettssaken var veldig tøff for meg.
Jeg orket ikke å følge med på den.
Jeg ville ikke være der.
Jeg latet som om det aldri hadde skjedd.
På bare elleve dager har aktoratet presentert mer enn 90 vitner,
som ga McVeigh et motiv og viste bevegelsene hans.
Til slutt ville McVeigh ta æren for bombingen han hadde utført.
Folk i Oklahoma som mistet sine kjære,
beklager, men vet dere hva?
Dere er ikke de første som har mistet et barn eller et barnebarn.
Hold kjeft, for faen. Dere er ikke spesielle.
Ta dere sammen.
Vi, juryen, dømmer følgende i saken Timothy McVeigh, første punkt.
Planlegging.
Skyldig.
Da dommen ble lest opp,
var det som å slippe luft ut av et dekk.
Det er over.
Basert på disse vurderingene, anbefaler juryen, ved enstemmig avstemming,
følgende dom,
at tiltalte Timothy McVeigh dømmes til døden.
MCVEIGH, DRA TIL HELVETE!
Jeg ville ikke at han skulle bli henrettet.
Jeg ville protestere.
Timothy McVeigh blunket knapt
da juryen leste opp sin anbefaling om dødsstraff.
Dette er ikke rett. Det er urettferdig.
Han får den enkle utveien. Vi må leve med dette. Det slipper han.
Når jeg snakker om Oklahoma Standard, er det ekte.
Hundrevis av historier om folk den dagen
som reagerte.
Jeg ville bare hjelpe folk, ofrene og familiene deres.
Folk stilte opp for hverandre.
De tok vare på hverandre.
La ham se at det ennå finnes godhet.
De reddet hverandre.
TIL DE FRIVILLIGE... TAKK.
De ba for hverandre.
En bønn for folk som har mistet sine kjære.
Og tenk på hva den kollektive responsen betyr.
Folk trenger noen å støtte seg på, noen til å holde hånden deres, klemme dem.
Naboer, venner, slektninger, mødre og fedre.
Barna deres.
Det er oss.
VELSIGNE BARNA
Oklahoma Standard skinte sterkt.
Det viser hvem Oklahoma-folket er.
At de bryr seg.
Jeg var opplært i katastrofer,
men ingen hadde fortalt meg om den menneskelige delen.
Den ene tingen jeg ikke visste,
var hvordan det ville påvirke meg.
Det plager meg ennå. Den lille jenta jeg sendte vekk.
Måtte gi slipp på.
Det plager meg.
DR. SPENGLER GIKK AV ETTER 20 ÅR SOM KRISELEGE.
HAN BOR I TULSA OG SELGER EIENDOM.
Min andre sønn, Carlos Moore Jr., ble født på Little Tonys bursdag.
Og jeg var overbeskyttende i mange år.
Men det er greit. Det er greit for meg.
RENEE MOORE BOR ENNÅ I OKLAHOMA CITY.
Han er mitt livs kjærlighet.
Ja. Han er 22 nå. Jeg kan ikke tro det.
Men ja, jeg elsker ham.
Jeg er heldig som fikk en ny sjanse.
Og jeg håper det hedrer...
...livene til dem som ikke fikk noen ny sjanse,
at jeg verdsetter min.
AMY ER DIREKTØR I KREDITTFORENINGEN HUN JOBBET FOR I 1995.
HUN ER EN MOTIVASJONSTALER, TRIATHLONUTØVER
OG MOR.
MICHAEL FORTIER ERKLÆRTE SEG SKYLDIG I Å IKKE VARSLE MYNDIGHETENE.
HAN SATT OVER 10 ÅR I FENGSEL.
HAN OG KONA LEVER UNDER FØDERAL VITNEBESKYTTELSE.
TERRY NICHOLS BLE DØMT FOR 161 DRAP I DELSTATEN OKLAHOMA.
HAN SONER LIVSTID UTEN MULIGHET FOR PRØVELØSLATELSE PLUSS 161 LIVSTIDSDOMMER
I HØYSIKKERHETSFENGSELET I FLORENCE I COLORADO.
TIMOTHY MCVEIGH BLE HENRETTET MED GIFTSPRØYTE DEN 11. JUNI 2001.
HUNDREVIS AV SLEKTNINGER OG VENNER AV BOMBEOFRENE
SÅ HENRETTELSEN PÅ EN LUKKET TV-SENDING.
168 MENNESKER, BLANT DEM 19 BARN, DØDE DEN 19. APRIL 1995 I OKLAHOMA CITY.
DENNE FILMEN ER DEDISERT TIL DEM, DE SOM PRØVDE Å REDDE DEM
OG ALLE VENNER OG SLEKTNINGER SOM SAVNER DEM.
Tekst: Marie Wisur Lofthus