Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Nu ska vi se.
Alla undrar varför jag går runt med en videokamera.
Det här är Claudine som jobbar med inkasso.
Jag filmar så att mamma kan se var jag jobbar.
Det här är inkassoavdelningen. Det är nog ingen här.
Jag är här, dumbom.
Jag tittade åt andra hållet.
Och här inne är Pammy. Hon är så gullig.
Ja.
Jag jobbade på kreditföreningen i den federala byggnaden.
Det här är Amy på kreditföreningen.
Jag var mycket uppspelt för jag skulle köpa mitt första hus.
När jag kom till jobbet på morgonen pratade jag om det med mina vänner.
- Där är Claudette. - Hej!
Jag sprang runt och pratade med alla. Jag fick inget gjort.
Hej, mamma.
Jag gillade mina kollegor. Det fanns en sammanhållning i huset.
- Det här är Mary. - Hej, mamma och pappa.
Alla mina vänner fanns på jobbet.
Jag tog dem för givna.
Myndigheterna i den federala byggnaden var
Social Security, HUD, ATF, Secret Service och så fanns det ett dagis.
Lille Tony var sex månader gammal.
Jag jobbade i domstolen längre ner på gatan.
Jag ville besöka honom på dagarna.
Dagiset i Murrah Building var nära så han fick börja där.
Vi ska visa något kul i Oklahoma At Four.
Ni ska få följa med till fantasivärlden...
Jag var 30 år gammal.
Jag hade jobbat på Channel 9 i nio dagar.
Jag körde till jobbet och var uppspelt för jag skulle leda 16-sändningen
och vi började sätta ramarna för ett nytt program i Channel 9.
Jag hade en grön kavaj och en vit skjorta.
Jag tänkte: "Jag tar mina finsmycken." Jag ville vara snygg.
Jag minns att jag var uppspelt. Det var en vacker dag.
Har vi några...
Jag jobbade på sjukhuset
som ST-läkare i akutmedicin och trauma.
När jag slutade vid sju på morgonen var jag snurrig och ville sova.
En vän ringde och ville äta frukost.
Jag hade aldrig ätit frukost ute under mina fyra år där.
Den gången sa jag ja.
Min kollega Robin, som var gravid i sjunde månaden,
satte sig vid skrivbordet bredvid mig.
Telefonen ringde.
Sen hör jag bara hur det mullrar.
BOMBDÅDET I OKLAHOMA CITY
En explosion har inträffat i centrum.
- Kan du ge mig en plats? - Broadway och Fifth.
Hela framsidan på den federala byggnaden är borta.
Alla våningar.
Skicka alla brandbilar och ambulanser.
Lyssna på mig. Det är illa.
Den 19 april var en speciell dag.
Det var insamling till Special Olympics. En golfturnering.
Nästan alla chefer för polismyndigheterna var med.
Vi hade slagit ut på första hålet när min personsökare pep till.
Det började även pipa i de andra chefernas personsökare.
Det hade inträffat ett bombattentat i den federala byggnaden.
Vi begav oss till Oklahoma City,
men vi trodde inte att det var så omfattande som det var.
Jag är Tammy Payne.
Om du är i centrum så hörde och kände du säkert det.
En explosion i centrum.
Här är livebilder från Ranger 9. Jesse sitter i helikoptern.
Jesse, berätta vad du ser från luften.
Tammy, man ser tjock svart rök från den federala domstolsbyggnaden.
Vi kan se glasrutor som har krossats i kontorsbyggnader fem kvarter bort.
Tammy.
Det ser ut som en del av byggnaden har sprängts bort.
Vi måste flyga runt.
Det är den federala byggnaden.
Är min mikrofon på? Låt den vara på så att vi kan prata.
När helikoptern kommer runt på andra sidan...
- Herregud. - Titta på bilderna. Helt otroligt.
Byggnadens fasad är bortsprängd. Jesse?
Ungefär en tredjedel av byggnaden är bortsprängd.
Man kan se rök, bråte och eld på marken i centrum.
Huset är helt förstört.
Vi vet inte vad som orsakade explosionen.
Vi åt frukost.
Då inträffade en explosion som ruskade om oss.
Jag gick till dörren och det regnade papper.
Det snöade papper och det låg bråte överallt.
Det var overkligt. Knäpptyst.
På avstånd tjöt ett billarm.
Man kunde höra fåglarna kvittra.
När tryckvågen spred sig längs gatan sögs alla fönsterrutor i höghusen ut.
Alla bilar blev tillplattade.
Sen sprang jag mot den federala byggnaden.
Vi var i domstolen när explosionen inträffade och man kände den.
Takpanelerna lossnade.
Fönster krossades.
- Kom. - Evakuera byggnaden.
Folk skrek: "Ut, evakuera, ut."
Det var kaos.
Jag hörde folk säga: "Vad hände?"
Det var då jag hörde polisen berätta för en person
att explosionen hade inträffat i Murrah-byggnaden.
Jag tänkte: "Nej." Sen började jag att skrika.
När jag kom fram, var parkeringen tvärsöver gatan täckt av lågor.
Byggnaden hade öppnats så man såg in i byggnaden.
Folk hade tagit sig ut och gick som zombier.
De hade gått en bit och sen fallit ihop.
De var chockade.
En ung dam hade tagit sig till trottoaren.
Hon satt bara och stirrade och jag frågade hur hon mådde.
Hon såg på mig och sa: "Jag vet inte."
Hon visste inte vad som hade hänt.
- Robin Marsh är på plats. Hör du oss? - Ja, det gör jag.
Ofattbart.
Alla säger: "Man tror inte att det här kan hända i Oklahoma City."
Som reporter, men även som medmänniska,
funderar man på hur man ska utföra sitt arbete,
men även ta hand om alla människor.
Du har vårdat människor. Vad säger de skadade personerna?
De var chockade.
Jag minns en polisman en bit bort som var helt...
överväldigad.
Det är nog bästa ordet för att beskriva vad alla kände.
Överväldigade.
När man jobbar med en stor händelse så vet man att det är kaos.
Det här är löjligt... Jag kan inte tro det här.
Jag började med att få till avspärrningarna
för en brottsplats ska skyddas.
Vi behöver inte säga det. Backa.
Alla gator var avspärrade. Jag försökte gå igenom, men de släppte inte in oss.
Jag skrek åt en polisman.
Jag sa: "Jag måste gå in till min son. Han är på dagiset."
Då sa han: "Alla barnen förs till sjukhuset."
Det är rätt kaotiskt här.
Vi har inte fått några uppgifter om antalet döda.
Men många är som sagt skadade.
Vi försökte få kontroll över situationen,
men i det här fallet var det viktigaste att rädda liv.
Allt gick snabbt. Man fick 15 sekunder på sig att bedöma en person.
Säg till när du är klar.
Jag tittade efter livstecken. Alla tecken på liv.
Blinkreflex, andning, hjärtfrekvens och puls.
Allt som skulle ge mig en indikation på att det fanns minst ett livstecken.
Jag avgjorde vilka som skulle åka och vilka som kunde vänta.
Här kommer en kritisk.
Och vilka som skulle stanna.
Det är masskadetriage.
Vad heter du?
Och så fanns det barn.
Vad heter du?
Våra barn...
Jag såg bara ett barn som visade livstecken.
Efter henne bars en äldre kvinna ut. Båda hade agonal andning.
Men barnet hade svåra huvudskador.
Jag sa åt dem att linda in henne,
flytta henne till platsen för döda
och att nån skulle vara hos henne tills hon slutade andas.
Många hade svårt att acceptera det. De svor åt mig.
De sa: "Vad fan säger du?"
Jag svarade: "Hon är utom räddning. Jag har en kvinna här."
"Två till är på väg hit." Det var för många.
Jag vände mig om och där stod hennes mamma.
Hon var förvirrad.
Hon följde inte med sitt barn. Hon vinkade bara. Hon...
När flickan lyftes bort, vinkade hon och gick därifrån.
10.20 1 TIMME OCH 18 MINUTER EFTER DÅDET
Ledningscentralen i Oklahoma City skickade patruller
till centrum. Vi visste att något allvarligt hade hänt.
Ledningscentralen anropade mig.
Jag skulle stanna i mitt område.
Jag körde på motorvägen bakom en gammal, gul Mercury.
Det satt ingen registreringsskylt på den bakre stötfångaren,
så jag slog på ljusen och sirenen och stoppade honom.
Sen öppnade jag min dörr och skrek: "Förare, kliv ur bilen."
Han kom inte ut direkt.
Jag skrek igen: "Gå ut ur bilen."
Förardörren i hans fordon öppnades.
Han var en lång och smal kille. Frisyr i militärstil.
Jag frågade: "Har du körkort?"
Han förde handen mot bakfickan.
Jag såg en bula under armen som kunde vara en pistol.
Jag greppade hans jacka där bulan var,
drog min egen pistol och satte den mot hans huvud.
Han sa: "Min pistol är laddad."
Jag tryckte min pistol mot hans bakhuvud och sa: "Det är min med."
Jag bojade honom.
Jag tog hans körkort och anropade ledningscentralen.
Jag bad henne kontrollera om Tim McVeigh var efterlyst.
Bilen var inte anmäld stulen och han var inte efterlyst.
Han var inte brottsbelastad, men han bar ett laddat vapen
och det var därför han greps.
Jag minns dagen.
Jag satt som fastklistrad vid tv:n.
Sen kom Charlie med en helt vanlig kille
som var gripen.
Den vanligaste gången när nån arresteras för ringa brott är
att de släpps morgonen därpå.
Jag tog hans fingeravtryck.
Han var inte svettig. Hans handflator var torra.
Han var lugn och tittade på tv med oss.
Marsha Moritz och jag pratade om det som vi såg på tv:n.
McVeigh tittade upp mot tv-apparaten ett par gånger,
men han sa aldrig något om bilderna.
Sen fotograferade jag honom.
Räddningsarbetarna kryper bland rasmassorna...
Jag såg bilderna, men försöker lyssna på ljudet.
...och pratar med offren...
Det var första gången som jag såg resultatet.
Min kropp var avdomnad och jag kunde inte röra mig.
Jag kände inte så mycket.
Det var varmt och mörkt.
Jag såg ingenting.
Det sved när jag andades in.
Jag trodde att jag var död.
Men sen hörde jag en siren på avstånd.
Jag insåg att jag var levande begravd.
Jag skrek på hjälp, men jag hörde inget.
Det var en vidrig...
...och otäck känsla. Det var bara...
Jag var ensam.
Kommunikationen fungerade inte.
Telefonsystemen var obrukbara.
Vi upprättade en ledningsplats
och jag skickade ut personer som sprang med meddelanden
till de olika polismyndigheterna som var där.
Vi var tvungna att fastställa källan till explosionen.
Vi har fått olika besked om orsaken.
Det kan ha varit en gasexplosion. Vi vet inte vad som hände.
Brandkåren undersöker om det var en gasexplosion.
Om det inte var en gasläcka
och det var ett bombdåd så var det avancerat.
Mina bombtekniker berättade om en stor krater framför byggnaden.
Den tydde på att det var där som bomben detonerade.
Och sprängriktningen var mot byggnaden.
Den samlade informationen fick oss att tro att det var en bomb.
En sådan bomb hade aldrig tidigare exploderat i USA.
Jag stod inför det faktum att det troligen skulle bli
den största utredningen i FBI:s historia.
Kör!
Det står nu klart för utredarna
att explosionen i den federala byggnaden...
Inga uppgifter om antalet skadade
och misstänkta eller nån som tar på sig...
...ansvaret för bombdådet i Oklahoma.
- Som Bill Neely sa... - Det finns inga rapporter...
- De är inte... - Bara Iran misstänks...
...en byggnad som alltid...
Bombdådet i Oklahoma City var den största storyn i världen.
Det var en unik nyhetsstory för oss alla för det var så omfattande.
Och till och med innan FBI sa att det var en terrorattack
började folk undersöka vem som kunde ha gjort det.
Det kom tidigt in många galna tips.
Jag såg tre herrar.
De köpte ett helt pickupflak med ammoniumnitrat.
Han tog en taxi.
Han la knivar i stövlarna.
-De hade spadar och hackor... - Svart vågigt hår...
- Han såg ut att ha... - Mörka skäggiga araber...
- Ungefär 170 centimeter lång. - Jag vet att de utförde bombdådet.
I en FBI-bulletin
stod det att de letade efter en brun SUV och två mellanösternpersoner.
De misstänkta är män från Mellanöstern.
20 till 25 och 35 till 38 år. Båda har skägg.
Helt plötsligt undersökte alla om det fanns en koppling till Mellanöstern.
Enligt en regeringskälla
är det uppenbart att det är mellanösternterrorism.
Inofficiellt behandlar FBI fallet som en mellanösternrelaterad incident.
En muslimsk kvinna med barn.
Hon sprang förbi väldigt fort med sin dotter.
De var uppklädda vilket var märkligt.
Det var många från Mellanöstern där.
- Hur var de? - Jag beklagar, men alla ser likadana ut.
Kan någon kolla om Waco inträffade för två år sen.
- Samma dag. - Som explosionen?
- Det är den 19. - Samma dag som Waco.
- Herregud. - 1993.
En av våra reportrar sa att det var den 19 april.
Han tog upp att det kunde vara inhemsk terrorism.
Jag vet inte om det är för tidigt att säga att attentatet är en hämnd
för det som hände i Waco för två år sen.
1993 genomfördes ett tillslag mot Branch Davidians
som leddes av en man vid namn David Koresh
som byggde upp en stor arsenal med illegala vapen i Waco.
Larmcentralen, vad har inträffat?
75 män runt vår byggnad. De skjuter mot oss.
Det finns barn och kvinnor här. Stoppa det!
Det uppstod en skottlossning och en belägring och FBI kopplades in.
Bob Ricks var en av agenterna
som ledde operationen under belägringen i Waco.
Vi försöker få ut dem.
Svaret är alltid: "Jag väntar på ett meddelande från Gud."
Vi visste från början
att Waco-ärendet skulle bli extremt svårt att lösa.
Den 19 april försökte de tvinga ut medlemmarna med tårgas.
En brand bröt ut där 76 människor, bland dem 22 barn, dog.
Waco blev ett lågvattenmärke i FBI:s nutida historia.
Händelsen lockade fram människor
som var oroliga för vad staten skulle göra med deras vapen.
Det handlar om kvinnorna och barnen. Varför kom de dit?
För en förbannad pistol, som han har rätt att inneha.
Det hölls protestmöten runtom i landet.
Som Committee of 1776 vid Lincoln Memorial i Washington.
Om ni inför olagliga och orättvisa vapenlagar,
som förbjuder vår rätt att inneha och bära vapen, må Gud hjälpe er.
Och folk bildade miliser.
ATF är brottslingarna. Jag är en laglydig medborgare.
Jag mördade inte 80 personer i Waco.
Det fanns högextrema grupper som pratade om vedergällning.
Att folk måste slåss mot det som staten har gjort.
Innan bombattentatet i Oklahoma City
hade jag en diskussion med justitieministern när hon var på besök.
Jag sa: "Du kanske inte tror det, men Waco är fortfarande aktuellt här."
Hon svarade: "Jag tror inte folk bryr sig om Waco längre."
Vi hade blivit beordrade att inte prata om Waco mer.
När jag såg bilderna efter bombdådet
slog det mig direkt att det måste handla om Waco.
Det var en otäck känsla. Jag stannade bilen och spydde i ett dike.
Min assistent sa: "Bob, det är den 19 april idag."
Då vällde många känslor över mig.
Och vid den tidpunkten
trodde jag att det troligen hade kopplingar till Waco.
Det finns många människor i det här landet, tusentals,
som anser att terror...
De anser att det var en terrorattack.
Dödläget i Waco och den påföljande branden
är deras skott som hörs över hela världen.
De anser sig ligga i krig mot staten och det var enligt dem det första skottet.
Det fanns en rädsla
att det var öppningssalvan på något mycket större.
Jag satte på tv:n på morgonen och såg rökmolnet.
Jag var FBI-agent i Oklahoma City.
I A.P. Murrah Federal Building fanns olika myndigheter.
Jag kände alla där.
När jag såg huset, satte jag mig i bilen
slog på sirenen och körde i ilfart till centrum.
Jag körde fort.
Det var röda utryckningsljus överallt och svart rök från bilar.
Sen körde jag runt ett hörn och såg den federala byggnaden.
Jag såg det, men min hjärna förstod inte vad jag såg.
Jag gick in för att leta efter överlevande i byggnaden.
Men det är inte ovanligt att en person som har detonerat en sprängladdning
har placerat ut ytterligare en bomb som är avsedd för räddningsarbetare.
Så det fanns redan folk som letade efter en sekundär bomb.
Vi letade efter bevis.
Vi letade efter laddningar som hade spridits ut.
Allt som skadar folk.
Byggnaden var nio våningar hög.
Varje våningsplan hade så här tjock betong med armeringsjärn inuti.
Våningarna hamnade ovanpå varandra när de rasade.
De översta våningarna föll på nästa och sen nästa tills de
inte kunde rasa mer. Det var det som vi gick igenom.
Vi letade först och främst efter skadade.
Läkare kom dit och utförde amputationer.
En kirurg kröp ner i hålet för en amputation.
Han gav mig plånboken och sa: "Ge den till min fru om allt rasar."
Det var svårt att gå inne i byggnaden.
Ingen visste om den skulle stå kvar.
En sköterska sprang in i byggnaden för att hjälpa till.
Hon fick en betongbit i huvudet och dog.
Det finns kroppar här. En man här.
Jag hörde mansröster.
Jag började skrika och han skrek.
"Vi har en som lever." Förstärkning.
Han sa: "Vi kan inte se dig."
"Vi måste följa din röst. Fortsätt att prata."
Vi har en till!
Det är bra.
Kolla linan.
Jag hörde att de kom närmare och min högerhand stack ut.
Jag fick en känsla att någon snuddade min hand.
Jag sa: "Du rörde nog precis min hand."
Han sa: "Vilken färg har din tröja?"
Jag sa: "Jag vet inte." Så sa han: "Tänk!"
Jag sa "grön".
När jag hade sagt grön, tog en hand tag om min hand.
Jag tänkte: "Det är över. De kommer att dra upp mig."
10.28 1 TIMME OCH 26 MINUTER EFTER DÅDET
Jag gick runt byggnaden och tittade upp för högen med rasmassor.
Då såg jag lådan till en LAWS.
LAWS är ett raketgevär som avfyrar en stor projektil.
Den exploderar vid träff. De slår ut stridsvagnar med dem.
Plötsligt får jag information om en annan bomb i Murrah-byggnaden.
Min mamma är inne i byggnaden.
En bomb!
Bomb! Kom igen!
Gå undan, det finns en bomb!
En bomb till! Herregud!
Stopp!
Alla evakuerar.
Alla enheter ska lämna den östra sidan. Vi har en nödsituation där.
Jag hörde ett stort oväsen.
Rasmassorna började skaka.
Det lät som om människor sprang ovanför mig.
- Vad är det som händer? - De har hittat en ny bomb. Alla ska ut.
Alla kom rusande ut ur byggnaden.
Jag vägrade gå därifrån.
En polis riktade sin pistol mot mitt ben. "Jag skjuter dig."
"Jag har patienter."
Han sa bara: "Jag skjuter dig i benet om du inte går."
Så jag gick ut.
Det är stor oro för en sekundär explosion.
Därför evakueras centrala Oklahoma City. Sjukvårdare lämnar också platsen.
Männen började säga: "Det finns en bomb till."
Jag förstod vad som hände.
Jag sa mitt namn och sa åt dem att hälsa till min familj.
De lämnade mig levande begravd.
Jag började tänka på mitt liv och...
Förhållanden och...
att göra något för att hjälpa andra.
Jag hade inte blivit mamma.
Men plötsligt...
Det blev så tydligt att jag inte levde mitt liv som jag ville ha det.
Jag är på väg att dö och inser att jag inte vill leva så här.
Jag vill leva annorlunda, men det är för sent nu.
Ni måste gå längre bort. Längre bort.
- Sätt fart. - Ni måste gå längre bort.
Vi klättrade upp för stegen. Jag och en polisman.
Jag var tvungen att ta ner den från åttonde våningen
nerför stegen snabbt så att den inte skulle detonera.
Jag tittade på den verksamma delen och den visade sig vara skarp.
Vi knöt ett rep runt lådan och bar ner den.
Vi gjorde det.
Vi lastade den.
De körde den till bombområdet och satte fyr på den.
Den var inte äkta.
Det var en replika som skulle användas i ett tulltillslag.
Det var extremt frustrerande för det orsakade störningar i räddningsarbetet.
Så jag kunde låta folk återvända.
Vi vill berätta det här. ATF har bekräftat
att spränganordningen som hittades
var en övningsattrapp som fanns på ATF:s kontor,
som är en lokalavdelning i byggnaden här i Oklahoma City.
Det är kvar personer därinne.
De vet inte om de lever, eller inte.
Jag sprang ner för gatan till en brandbil.
Jag såg specialagent Matt Lotspeich och han var upprörd.
"Vad är det som händer?"
Han sa: "Jag lämnade nån som levde."
Vi vände oss om och såg på byggnaden och sen gick vi tillbaka.
Var är hon?
Dammet låg tjockt
och man kunde känna hur byggnaden rörde sig.
Och jag tänkte:
"Jag önskar att jag kunde säga till mina barn att jag älskar dem."
För just då...
...visste jag inte om vi skulle komma ut.
Sen kom vi ner till platsen där Amy låg.
Det fanns en betongplatta som låg så här.
Amy låg här.
Hon låg i massorna.
Jag hörde männens röster och en av dem tar tag i min hand.
Jag har henne.
Hon lyckades ta tag i någons hand, men han försökte jobba
så han la hennes hand på Matts känga som hon höll i.
Jag tänker inte släppa.
Matt och brandmännen började att ge mig bråte
som jag gav till poliser som var med.
Sen började vi se henne. Man tänkte: "Hur kan hon ens vara vid liv?
Jag satt fast. Medan de höll på att ta loss mig
sa de att jag satt kvar upp och ner i min stol, under cirka tre meter bråte.
Sen sa de: "Vi räknar till tre. Det kommer nog göra ont."
De räknade till tre och sen drog de ut mig ur rasmassorna.
Ja, allt gjorde ont.
Alla nerver aktiverades, men... Det spelade ingen roll.
De förde ut mig på baksidan.
Jag trodde inte mina ögon.
Jag visste inte vilka skador jag hade.
Jag visste inget om mina vänner, men jag glömmer aldrig...
...att jag tittade upp i himlen, drog in frisk luft
och lovade Gud att förändra mitt liv.
Rädslan finns kvar i Oklahoma City,
medan myndigheterna försöker ta reda på vem som gjorde det.
Bombärenden är extremt svåra för bevisen är förstörda.
Vi måste söka i ett stort område
och samla in alla tillgängliga bevis.
Jag fick frågan om vem som kunde hjälpa till.
Jag tänkte att Danny Coulson kunde vara till stor hjälp.
Han ledde gisslangruppen.
När jag kom dit, gick jag direkt till Rick på ledningsplatsen.
Han sa: "Du kan leda bevisinsamlingen och så leder jag utredningen."
Bevisteamen började genomsöka platsen.
Hundratals personer jobbade på brottsplatsen
så att vi systematiskt kunde genomföra utredningen.
Polisen tror att det var en bilbomb. Det har inte bevisats än.
Teknikerna har inte fastställt det.
Vi gick igenom många saker.
Men det som var avgörande var differentialen till en skåpbil.
Det första viktiga bevisföremålet hittades ett kvarter bort
utanför ett lägenhetshus som hette Regency Towers.
En man stod utanför.
Han hörde ett virvlande ljud som lät som en helikopter.
Men helt plötsligt flög en bakaxel in i en bil.
FBI frågade mig för jag hade utrett bilstölder i 16 år.
När jag såg hur långt ifrån byggnaden bakaxeln låg
insåg jag att den måste ha kommit från skåpbilen med bomben.
Explosionen var så kraftig att bakaxeln på skåpbilen
som användes för att frakta bomben flög iväg.
Jag såg de sista siffrorna.
Med hjälp av rengöringsmedel och en stålborste rengjorde jag metallen
och fick fram numret på bakaxeln.
Det var ett genombrott.
Jag ringde National Auto Theft Bureau,
och jag sa till damen: "Du måste få fram ett VIN-nummer med de här siffrorna."
Hon sa att det tillhörde ett hyrfordon.
Skåpbilen hade hyrts två dagar tidigare
på Elliot's Body Shop i Junction City i Kansas.
Jag var på kontoret i Salinas i Kansas.
Jag skulle nog bara få se på tv och bli frustrerad över att inte få hjälpa till.
Vid 15-tiden ringde telefonen.
De sa att skåpbilen hade hyrts i Junction City.
Åk dit, hämta dokumenten och transportera dem till labbet.
När jag tittade på uthyrningsdokumenten från Elliot's Body Shop,
såg jag att kundens namn var Robert Kling.
Vi började förhöra personer på Elliot's Body Shop.
Jag insåg att vi kunde skapa en fantombild.
Sen fick jag information om
att en tecknare satt på ett plan och skulle vara framme på morgonen.
16.30 7 TIMMAR OCH 28 MINUTER EFTER DÅDET
President Clinton har utlyst en federal nödsituation.
Det diskuterades om information om skåpbilen skulle offentliggöras.
Vi trodde att det skulle generera många spår,
så vi undanhöll den informationen.
Vi kan för tillfället inte säga vem som står bakom bombattentatet.
Vi har fått in hundratals, kanske tusentals, spår
från inringare och ögonvittnen.
Vi följer noga upp samtliga.
Men i det här läget kan vi inte säga vem som är skyldig.
Min avsikt var att försäkra allmänheten om att vi skulle lösa fallet.
Jag gick till kyrkan.
Det var en samlingsplats där alla kunde vänta.
Alla familjer var där.
Alla som hade någon i byggnaden.
Jag minns att Tony kom dit.
Och...
Jag kan bara minnas hans ansikte.
Vi fick inte fram några ord. Vi höll bara om varandra.
På kvällen var min uppgift att prata med föräldrarna som var där
och inte visste vad som hade hänt deras kära.
Vi ska över till Robin Marsh. Hon står med familjemedlemmar
som väntar på att få höra något. Robin?
Vi står här med familjen Cooper.
Vi har en bild på lille Antonio. Han är sex månader.
Vi ber för den här bebisen just nu.
Vi har hört att ett barn,
vars namn inte har meddelats, kan vara familjen Coopers bebis.
Mrs Cooper, du jobbar i stan. Berätta om din morgon.
Brukar du ta Antonio till dagiset?
Ja, jag lämnar honom där varje dag.
Jag besöker honom på lunchen varje dag, men inte i dag.
Det blev väldigt kall den första natten. Temperaturen sjönk.
Det började regna och jag sa: "Herren, låt inte mitt barn
ligga i byggnaden, kall och hungrig och skadad."
Det var en fruktansvärd natt.
Det sista som behövdes. Det har börjat regn.
Synen bakom mig är kuslig.
Räddningsarbetet fortsätter och de hoppas hitta överlevande.
En kvinna som har tagit ut människor ur rasmassorna
sa att hon fruktar att dödssiffran blir flera hundra.
DEN 20 APRIL 1995 1 DAG EFTER BOMBDÅDET
Det finns en historia med ett lyckligt slut.
Amy Petty satt fast i fem timmar i Murrah-byggnaden innan hon räddades.
Hon är på Presbyterian Hospital i Oklahoma City.
Hur mår du?
Mörbultad, men glad över att leva.
Vad säger läkarna om ditt tillstånd?
Jag kommer att vara mörbultad och jag har ett stort sår på benet.
Men det ordnar sig.
Telefonen ringde oavbrutet.
Familjemedlemmar till mina kollegor ringde och frågade om jag hade sett
personer på jobbet den dagen och vad de hade på sig.
Men jag kom inte ihåg.
Jag hoppas att de hittar dem och att de lever.
Den 19 april var en hemsk dag.
Den 20 april var en dag då människor,
samlades.
Folk tog med mat och alla möjliga saker.
Det står blodcentral på skylten och folk köar.
Vi kanske inte tycker lika, men vi kan enas och hjälpa till.
En handling av galenskap och terror
ledde till hundratals och tusentals handlingar av godhet.
Folk försökte göra det bättre.
De ordnade en galleria bakom avspärrningarna.
Saknade du kängor, så fick du det. De gav dig nåt att äta utan att ta betalt.
Folket i Oklahoma var helt otroliga.
Det gjorde att folk kunde jobba.
Tecknaren kom och började jobba med de tre vittnena
från Elliot's.
Han blev förvånad för det första vittnet beskrev
en vit man med militärutseende. Inte en man från Mellanöstern.
Klockan sju hade vi två fantombilder.
Herr X Ett och Herr X Två.
Sen satte jag agenter på att knacka dörr i Junction City-området
för att se om någon hade sett personerna.
Såg du en Ryder-skåpbil?
Vi satte upp vägspärrar och pratade med alla som kunde ha sett fordonet
eller sett nån som hade verkat suspekt i området.
På morgonen ringde jag till domstolen.
Jag försökte föra McVeigh till domstolen den dagen.
De sa: "Vi kan inte ta emot honom. Vi har fullt upp."
Vi höll kvar McVeigh en dag till.
Hej. Vi genomför en utredning som rör Oklahoma City-attentatet.
Agenterna tog kopior av fantombilden och besökte restauranger,
bildelsaffärer och hotell.
FBI-agenterna gick från dörr till dörr.
"Har du sett den här? Känner du till de här?"
De besökte många företag på fyra timmar.
Sen hade vi tur när en grupp åkte till Dreamland Hotel
och pratade med ägaren Lea McGowan.
Han frågade: "Har du haft nån här med en Ryder-skåpbil?"
Hon svarade: "Ja, faktiskt."
Vi visade tecknarens bild från Elliot's Body Shop
och hon sa: "Ja, det liknar personen som hade Ryder-skåpbilen."
Det var en bild på mr McVeigh.
De såg på mig som om jag ljög.
Jag ljög inte. Han skrev mr McVeigh.
Det är första gången vi hör Tim McVeigh.
Jag frågade om nån hade gjort en NCIC-slagning.
NCIC är en databas över alla gripanden i landet.
1995 fanns det datorband som kunde visa om nån hade blivit stoppad.
Den visade var och när personen stoppades.
Men om du ville ha något från offlinedatan
behövde du be datorn att hitta namnet.
Man satte in ett band som genomsöktes.
Tog ut det och satte in ett nytt.
Det gick långsamt.
Samtidigt kollade vi telefonlistor.
Alla samtal som hade ringts från rum 25 på Dreamland Motel som McVeigh hyrde.
På lördagskvällen ringde han till en lokal restaurang,
där han gjorde en beställning under namnet Robert Kling.
Robert Kling var namnet som användes för att hyra skåpbilen.
Nu visste vi att Timothy McVeigh antingen var Robert Kling
eller samarbetade med en Robert Kling.
Vi hade ringat in åtminstone en av anstiftarna till bombattentatet.
16.08 31 TIMMAR EFTER BOMBATTENTATET
Utredarna har identifierat ett fordon
som användes i samband med gårdagens attentat
mot den federala byggnaden i Oklahoma City.
Utredningen har fastslagit
att två vita män var kopplade till det här fordonet.
Fantombilder av de två männen har sammanställts.
Den som har information om männen
ska omedelbart lämna den på närmaste FBI-kontor.
Jag blev ställd när vi såg fantombilderna. De såg ut som bonnläppar.
De liknade killar rånar öllastbilar.
De såg inte ut som killar
som hade planerat en omfattande sprängning.
Vi ville nog tro att någon annan hade gjort det.
Mitch och Jenifer, vilken vändning. Alla har pratat om
att det skulle vara islamistiska fundamentalister,
men nu handlar det återigen om Waco.
Fokus är tillbaka på inhemsk terrorism och inte internationell terrorism.
Och du inser...
Oj. Det är ju vi själva.
Sorgen är stor och den växer här i Oklahoma City.
Även ilskan. Vi hör det från folk som ringer hit.
Vi ska se på uppgifterna om de misstänkta som FBI släppte igår eftermiddag.
Först, en vit man som är cirka 177 centimeter.
När jag satt i cellen såg jag hur de beskrev fantombilden.
175 cm till 185 cm.
En av killarna sa:
"Det är du." Men på skämt.
Jag sa: "Lyssna på signalementet."
"Jag är 187 ." Sen fortsatte vi att skämta.
De köpte att jag inte passade in på signalementet.
Sen försvann deras misstankar.
Jag kom till ledningsplatsen på morgonen.
Alla var uppspelta. "Vad är det som händer?"
Walt Lamar kom till mitt kontor och sa: "Du kommer inte att tro det."
"Timothy McVeigh greps i Perry i Oklahoma ungefär en timme efter bombattentatet."
På morgonen fick jag ett telefonsamtal från FBI.
De ville veta om Tim McVeigh satt kvar i arresten.
Jag sa: "McVeigh har förts till rättssalen och träffar domaren just nu."
Han var 35-45 minuter från att gå därifrån.
Han är den som kommer att bära utredningen.
Jag sa åt Danny att åka till Perry
och förbereda för transport av McVeigh till Oklahoma City.
Han sa: "Hämta honom."
Vi fick höra att nån hade gripits
och att någon är i domstolen i Perry i Oklahoma.
Så jag och kameramannen kör till Perry.
Vi har ett inslag från CBS om ett eventuellt gripande.
Vi ska titta på det nu.
Vi har fått höra att en misstänkt är gripen i Perry i Oklahoma,
som stämmer in på beskrivningen av en de misstänkta på fantombilden.
Samtidigt som utvecklingen i Perry
fick vi höra om en razzia i Decker i Michigan.
I inskrivningsdokumentet på häktet,
anger McVeigh en adress i Decker som sin hemadress.
På Dreamland Motel
skrev Timothy McVeigh samma adress i Michigan.
Någon i det huset hade en direkt koppling till bomben.
Det spreds snabbt till nationell media.
Myndigheterna har hittat en misstänkt i ett hus på landsbygden.
Det är omringat av poliser på federal, lokal och delstatlig nivå.
Vi hade tv-apparater på redaktionen och man
såg livebilder på en bondgård i Decker i Michigan där ett tillslag pågick.
Vi fick veta att bondgården ägdes av en James Nichols.
Han hade en bror som heter Terry Nichols som också bodde där.
I det här huset, eller uthuset bakom,
kan en Jerry Lynn Nichols och en James Douglas Nichols, bo.
En, båda två, eller deras familjemedlemmar.
Och de är två misstänkta i Oklahoma City-attentatet.
Det är kopplingen till Decker i Michigan.
Vi har fått namnet på mannen
som greps i Perry i Oklahoma. En Timothy McVeigh.
Det är personen som greps idag i Perry i Oklahoma.
Vi omringade huset och allt visades på nationell tv,
så det var extremt farligt.
De går in i huset.
Ni kan nog se det bättre än jag.
De verkar gå in i huset.
FBI gick in i huset i Decker, men de hittade ingen.
Vi ska gå till Perry i Oklahoma och Robin Marsh. Robin.
Under tiden medan vi sände live,
kom fler människor. Jag såg mig omkring och det var tusentals människor där.
Media från hela världen är i den här lilla staden i Oklahoma.
Några civilklädda poliser går in på Noble County-häktet.
De kördes dit av Oklahoma Highway Patrol.
McVeigh var nära att komma ut.
Han skulle därifrån.
Vi hade tur som hann dit innan han släpptes.
Om vi inte hade hittat Timothy McVeigh när vi gjorde det
hade det blivit jobbigt för alla inblandade.
Jag gick upp för trappan och där stod en man med cowboyhatt.
Han sa: "Är ni grabbar från FBI?"
Jag svarade ja.
"Om ni har problem med beviset, ta då killen via bakdörren."
Stämningen var spänd. Folk ville se honom.
Släpp ut honom så att folk kan ta honom.
Döda dem om de är skyldiga.
- Berätta. - Döda honom.
De borde döda honom.
Jag tittade upp och såg en insatsstyrka på domstolens tak.
Jag tänkte: "De måste ta ut honom."
Jag var orolig att någon skulle försöka döda honom.
Om han ingick i en grupp så hade jag försökt döda honom om jag ledde den.
Jag vill inte att han tjallar.
Vi väntade och väntade. Förväntningarna var höga.
McVeigh såg ut som på fantombilden.
"Vet du varför vi är här?"
Jag svarade: "Ja, för det där i Oklahoma City."
Jag sa: "Jag vill ha en advokat."
Det är min plikt att skydda McVeigh.
Jag vill inte skydda honom, men det är mitt jobb.
Jag sa: "Kan jag få en skottsäker väst?"
"Jag kan ta en kula, men jag frågar igen."
"Kan jag få en skottsäker väst?" Då sa de: "Nej."
"Kan jag få skor, då?"
De sa: "Du får inga skor."
Tack.
Det var svårt att urskilja för alla skrek i mun på varandra.
Men jag minns en.
"Titta hit, din jävla babymördare. Se mig i ögonen."
Min tanke var: "Jag tänker inte ger dig nöjet att titta dit."
Mr McVeigh lämnade precis
Noble County-domstolen i lilla Perry i Oklahoma.
Han greps för trafikbrott och vapenbrott,
men åklagaren och domaren visste inte vem han var.
På grund av andra ärenden väntade jag och domaren.
I de flesta fall hade killen släppts mot borgen redan i går.
- Hur känns det nu? - Gud vakade över oss.
Samtidigt började FBI samla in bevis
hemma hos James Nichols och hans bror Terry.
Bröderna Nichols var emot staten.
De ogillade vårt regeringssystem, våra banker.
De hatade staten.
Vi fick en bra bild av Terry Nichols,
som var en av Timothy McVeighs närmaste kamrater.
FBI fick reda på att en kille som heter Tim McVeigh hade bott där
och varit i armén med Terry Nichols.
Vi hittade ett kompanifotografi med både Terry Nichols och Tim McVeigh.
Vid det laget la jag all kraft på
att ta reda på var Terry Nichols kunde vara.
Vi fick veta om en före detta fru till Terry Nichols vid namn Lana Padilla.
Lana Padilla berättade att Terry bodde i Herington i Kansas.
Herington ligger nära Junction City där Ryder-skåpbilen hyrdes
så Nichols blev högintressant.
Vi satte span på Terry Nichols hus. Instruktionerna var:
"Försök att inte bli sedda, men låt honom inte komma undan."
Agenterna var där ett tag
tills de såg Terry Nichols och hans fru och barn komma ut.
De satte sig i bilen och körde iväg.
Agenterna körde efter.
Terry Nichols vände, passerade sin gata
och körde till Herington Department of Public Safety.
Han upptäckte nog spanarna,
så han körde till polishuset och överlämnade sig.
Han har identifierats som Terry Nichols från Michigan.
Han överlämnade sig till polisen i Herington i Kansas.
McVeigh satt med mig i baksätet.
Jag tryckte ner honom i sätet.
Jag sa: "Uppför dig annars kommer det att göra ont."
"Sköt dig, så sköter vi oss." Han sa: "Ja, sir."
Jag satte fast hans handbojor i golvet på helikoptern
för jag ville inte att han skulle hoppa.
Vi ville ha honom levande.
Vi visste inte vad det handlade om.
Det var bara en kille.
Ingår han i en större grupp med folk som vill döda honom?
Vi visste inte det. Jag tog kontakt med piloten på inombordsradion.
Jag sa: "Flyg lågt. Jag vill inte bli nedskjuten."
Så han...
Vi hoppade bokstavligen över staketen. Så lågt flög vi.
McVeigh blinkade inte ens. Han satt så här...
Han tittade inte åt något håll. Inga känslor alls.
Ricks såg till att vi flög till Tinker Air Force Base.
Dessutom skickade han en insatsstyrka.
I kväll har en amerikan gripits och en annan blir förhörd.
På polishuset i Herington
förhördes Terry Nichols i tio timmar.
Vi började prata med honom.
Han verkade inte nervös.
Han var oberörd och lugn.
Vi pratade om att de besökte vapenmässor och att de pratade om att bygga bomber.
Det var mitt längsta förhör.
Vi ställde tuffa frågor.
Jag sa: "Tror du att McVeigh ligger bakom det här?"
Han svarade: "Han kan ha gjort det utan min vetskap."
Men sen sa Terry:
"Jag vet lika mycket om hur man bygger bomber som Tim."
Vi fick inte honom att säga att "jag" eller "vi" gjorde det.
Men när jag fick höra de två sakerna så räckte det för min del.
Nu råder det inga tvivel
att om vi ställer honom inför en jury skulle de anse att han är skyldig.
Vi ska börja med nyheterna den här morgonen.
Federala agenter gör framsteg i bombutredningen i Oklahoma City.
En man har åtalats och personer förhörs.
Det kan bli fler gripanden.
Medan Terry överlämnade sig genomsökte FBI-agenter hans hus.
Frågorna var: Är han ensam?
Ingår han i en grupp och kommer det att inträffa igen?
Det kunde finnas snubbeltrådar som kunde utlösa en explosion.
Gruppen var mycket försiktig innan husrannsakan inleddes.
Vi hittade en massa bevis i huset.
Vi hittade fem rullar tråd och spränghattar.
Vi hittade ett telefonkort och ett kvitto på 907 kilo ammoniumnitrat.
Efter bombattentatet försökte Nichols göra sig av med sakerna.
Han slängde ut så mycket ammoniumnitratgödning i trädgården
att det såg ut som om det snöade.
Vi började få ihop ett starkt åtal mot Terry Nichols och Tim McVeigh.
Men vi visste att vi behövde någon på insidan.
Jag ringde avdelningen i Buffalo som McVeigh kom ifrån
och bad dem hämta hans far.
Jag tyckte synd om honom.
Om det hade varit min son, så hade det känts förfärligt.
Jag frågade honom: "Vilka kan din son ha gjort det med?"
"Terry Nichols och Michael Fortier."
Bingo.
Michael Fortier, Terry Nichols
och Tim McVeigh tjänstgjorde i militären samtidigt.
De var väldigt likasinnade.
De stod varandra väldigt nära och hyste agg mot staten.
Han bodde i Arizona.
Bob Ricks sa: "Jag vill att du pratar med Michael Fortier."
Vi såg till att sheriffsmyndigheten hämtade honom.
Han såg ut som en råtta.
Vi sa: "Vi vill prata med dig om bombattentatet."
Han blev uppbragd.
Jag tror inte att Tim sprängde en byggnad i Oklahoma.
McVeigh har bott i Kingman. Fortier hjälpte honom hitta ett jobb.
Jag vill inte prata.
Mike Fortier var McVeighs kompis i armén.
Han kan bli ett viktigt vittne.
FBI har genomsökt hans husvagn.
Hans liv de senaste veckorna har granskats av federala agenter och media.
Vi hade inte tillräckligt för att kunna åtala Michael Fortier.
Det mest avgörande som vi hittade hos Terry Nichols
som knöt Fortier till attentatet var telefonkortet.
På den tiden hade inte alla mobiltelefon.
Men man kunde skaffa ett förbetalt telefonkort
som man behövde fylla på efter hand.
De trodde att telefonkortet skulle dölja deras identitet.
Vi använde telefonkortet som en karta.
Det här telefonkortet var avgörande
för FBI som kunde kartlägga hela nätet.
Det ledde dem till platser som de annars inte kände till.
Nu kunde vi se var de hade varit när de reste runt i landet
för att köpa komponenterna till bomben.
Det andra som telefonkortet visade
var att istället för en stor organisation, som vi först misstänkte,
så var det bara en liten grupp.
Men vi behövde få in bevis som räckte till åtal.
Man kommer långt om man har en insider som berättar.
Särskilt om man kan styrka allt som personen berättar.
Vi var oense, men vi kom fram till att man måste samarbeta med djävulen ibland.
Han sa: "Du förstår inte. Vi ligger i krig."
Jag sa: "Nej, för då hade jag dödat dig."
"Det handlar om konstitutionen." Jag sa: "Exakt."
"Vi ska gripa och döma dig i enlighet med konstitutionen."
"Och en vacker dag ska vi spänna fast dig, sticka en nål i din arm
och avrätta dig i enlighet med konstitutionen."
Alla gillade inte avtalet med Fortier, men vi visste att det krävdes.
Han gav oss mycket information.
Det var nog det största genombrottet.
Han berättade om ett samtal med McVeigh i köket
där McVeigh berättade hur han skulle bygga bomben.
Och han använde två burkar
för att visa hur McVeigh skulle bygga en riktad sprängladdning.
Efter att Nichols och McVeigh hade skaffat bombkomponenterna,
visade de dem för Fortier.
McVeigh övertalade honom att åka till Oklahoma City,
och han visade vad bomben skulle detonera.
Därefter tror jag att Fortier insåg att de menade allvar.
Han visste vad Tim McVeigh skulle göra.
Han kunde ha stoppat allt genom ett anonymt samtal.
Han är åtalad för kännedom om dådet
och kommer att vittna mot McVeigh och Nichols
för att få ett mildare straff.
Det var jobbigt för oss alla. Vi insåg att det kan finnas
tre små barn kvar i byggnaden.
Vi fokuserar på ett område där barnen kan finnas.
Jag minns dagen när de meddelade att de var i området där kropparna fanns.
Vi blev glada över att de lyckades hitta honom.
Han levde inte, men de fann honom.
Det förvandlades till att bli: "Snälla, säg att han är där."
Därefter, på natten,
körde jag till fängelset där han satt.
Jag bara stod där.
Jag stod där i mörkret.
Jag undrade hur jag skulle kunna ta mig in och skada honom.
Gripandet av McVeigh var resultatet av en kombination
av skicklighet, tur och tajming av en stat som han avskyr.
Det finns många frågor.
En av de mest förbryllande, om han är skyldig,
är varför han gjorde det.
Alla ville veta vem han var och varför han gjorde det han gjorde.
Det var en reporter i Buffalo vid namn Lou Michel som fick scoopet
som alla i världen var ute efter när de bevakade attentatet.
När han satt i fängelse,
spelade Dan Herbeck och jag in 60 timmars samtal med honom.
Och det mesta som sades i samtalen har aldrig hörts av nån förut.
Det ryktades om att han var en arméveteran från första Gulfkriget
och att han gillade vapen, men han var en gåta för alla.
Vi började med hans barndom.
Jag var kort, så ingen valde mig när lagen skulle tas ut.
Mobbningen var fastetsad i hans DNA.
Han var en smal liten kille som blev retad.
De sa "Noodle McVeigh" för jag var smal som en nudel.
"Noodle", "Chicken Noodle Soup," "Chicken McNuggets", "McVeigh McNuggets."
Jag kan inte påstå att jag har många goda vänner.
Vi kunde inte hitta att han hade haft en djup relation med en kvinna.
Han stämde in på beskrivningen av en skolskytt.
Han samlade på serietidningar.
Han sålde samlingen
för att kunna köpa vapen för vapen gjorde att han kände sig trygg.
Han blev fascinerad av vapen redan i tidig ålder.
Det finns ett foto på McVeigh som hänger i ett träd
med en pistol i ett axelhölster.
Det stämmer in på machobilden av en militär som han vill vara.
Som överbefälhavare kan jag meddela att motståndaren är besegrad.
Kriget är slut.
Han kom hem efter första Gulfkriget.
Han hade fått en bronsstjärna. Han hade dödat ett par irakier.
Men han var en outsider även i armén.
Ens frihet tas ifrån en i militären.
Först då inser man vad man hade.
Jag kunde inte välja vad min regering skulle använda mig till.
Efter det första Gulfkriget var han en vilsen själ.
Han åkte runt i landet.
Han åkte från Decker i Michigan och bröderna Nichols
till Michael Fortier i Kingman i Arizona.
När jag lämnade militären
ville jag utforska frågor om grundläggande rättigheter.
Särskilt vapenlagar och äganderätt.
Medan McVeigh körde till vapenmässor
lyssnade han på högerextrema radiopratare
som förmedlade konspirationsteorier och spydde ur sig hat mot staten.
"Vi hatar staten. De kommer att ta våra vapen."
McVeigh tillhörde de grupperna.
Död. Mitt i hjärtat.
De tar våra rättigheter.
- Vilka rättigheter? - Rätten till vapen.
Och hans ilska mot staten bara växte.
Han läste boken The Turner Diaries.
The Turner Diaries är en bok som skrevs av William Pierce
som var nynazist.
Den handlar om en vitmaktrevolutionär
som ledde ett uppror mot den federala regeringen.
Den anses vara en bibel för högerextremister.
På omslaget skjuter en flicka med en pistol och en kille avfyrar en AR-15.
Det stod "The Turner Diaries.
Vad tänker du göra när de tar dina vapen?"
Den kanske viktigaste tanken i The Turner Diaries är
att alla människor måste sluta vara åskådare och börja medverka.
I The Turner Diaries beskrivs hur huvudkaraktären
spränger FBI:s högkvarter med en lastbilsbomb.
Lastbilen är lastad med samma sort av ammoniumnitratsprängämne
som McVeigh använde.
Sen inträffade Waco 1993.
Jag kom idag.
Någon sa att många inte vågar sätta på en sån här.
Uppemot 86 personer tros ha dött i gårdagens brand,
bland dem 17 barn.
Frågor kvarstår varför FBI valde att slå till så hårt.
Det är svårt att minnas att allt började med en husrannsakan
och en gömma med illegala vapen.
För nån som McVeigh var det beviset på
att FBI jagade såna som han.
Nu har han fått en känsla av mening.
Beslutet att döda människor i byggnaden
var inte för egen vinning. Det var nåt som var större än så.
Det räcker. Waco var starten på kriget. Oklahoma skulle bli slutet på det.
Han trodde att han kunde bli hjälten
som varnade alla i USA att det var dags
att angripa staten innan den tar dina vapen.
Han hoppades att attentatet skulle utlösa en revolution.
Jag skäms inte för mina känslor för jag är människa.
Om jag har svagheter så ska jag berätta vilka.
Men jag har inga.
Är jag ångerfull?
Nej.
Juryn meddelade åtalet i en domstol tvärsöver gatan
där den värsta terrorattacken i USA:s historia inträffade.
Enligt åtalet ska Timothy McVeigh och Terry Nichols ha
planerat och utfört attentatet.
Michael Fortier åtalades också.
Han åtalas för vetskap om attentatet.
Han kommer att vittna mot McVeigh och Nichols
i hopp om att få ett mildare straff.
Genom det som han berättade för oss blev åtalet starkt.
Idag ska statens huvudvittne mot McVeigh avlägga vittnesmål i bombrättegången.
Michael Fortier förväntas berätta
att McVeigh berättade i detalj hur han skulle bygga en bomb
och spränga den federala byggnaden.
Rättegången var jobbig för mig.
Jag ville inte veta av rättegången.
Jag ville inte åka dit.
Jag låtsades som om den inte ägde rum.
På endast 11 dagar har åklagarsidan presenterat drygt 90 vittnen,
gett McVeigh ett motiv och visat hans förflyttningar.
McVeigh ville ta åt sig äran för bombattentatet.
Till människorna som förlorade närstående,
ber jag om ursäkt, men vet ni vad?
Du är inte den första mamman som förlorar ett barn.
Du är inte den första morföräldern som förlora ett barnbarn.
"Håll käften. Vet du? Du är inte speciell."
Släpp det.
Vi, juryn, har beslutat följande i ärendet mot Timothy McVeigh... Åtalspunkt ett:
Anstiftan.
Skyldig.
När utslaget lästes upp var det som om luften gick ur oss alla.
Det är över.
Baserat på dessa överväganden, föreslår juryn enhälligt
att följande dom utdöms:
Den tilltalade Timothy McVeigh ska dömas till döden.
Jag ville inte att han skulle dö när domen blev avrättning.
Jag ville protestera.
Timothy McVeigh visade ingen reaktion när han hörde juryn rösta för avrättning.
Det är inte rätt.
Han får en lätt utväg. Vi måste leva med det här.
Oklahoma Standard finns på riktigt.
Det finns hundratals berättelser om människor som den dagen
gjorde något.
Jag ville bara hjälpa folk, offren och deras familjer.
De stöttade varandra.
De tog hand om varandra.
Låta honom veta att det finns godhet.
De räddade varandra.
De bad för varandra.
En bön för de som har förlorat nära och kära.
Tänk på vad den kollektiva reaktionen betyder.
Folk behöver nån som håller deras hand och kramar dem.
Grannar, vänner, släktingar, mammor och pappor.
Deras barn.
Det är vi.
Oklahoma Standard var starkt och visar hur invånare i Oklahoma är.
Att de är omtänksamma.
Jag hade övat på masskadesituationer, men aldrig på den mänskliga faktorn.
En sak som jag inte visste var vad det skulle göra med mig.
Jag plågas fortfarande av flickan som jag lät dö.
Det plågar mig verkligen.
CARL SPENGLER SLUTADE EFTER 20 ÅR INOM AKUTMEDICIN.
HAN BOR I TULSA OCH SÄLJER FASTIGHETER.
Min andra son, Carlos Moore Jr. föddes på lill-Tonys födelsedag.
Jag var överbeskyddande i många år.
Jag kan leva med det.
RENEE BOR KVAR I STADEN.
Han är mitt livs kärlek.
Han är 22 nu. Jag kan inte fatta det.
Ja, jag älskar honom.
Jag är lyckligt lottat som fick en andra chans.
Jag hoppas att det är en hyllning till dem som inte fick en andra chans.
Jag tar till vara på min.
AMY DOWNS ÄR VD FÖR KREDITFÖRENINGEN SOM HON JOBBADE PÅ 1995.
HON ÄR MOTIVATIONSTALARE, TRIATLET
OCH MAMMA.
FORTIER ERKÄNDE SIG SKYLDIG TILL ATT INTE HA VARNAT MYNDIGHETERNA.
HAN SATT DRYGT TIO ÅR I FÄNGELSE.
HAN OCH HANS FRU LEVER UNDER VITTNESSKYDD.
TERRY NICHOLS FÄLLDES FÖR 161 MORD I DELSTATEN OKLAHOMA.
HAN AVTJÄNAR LIVSTID UTAN FRIGIVNING PLUS 161 LIVSTIDSSTRAFF
I DET FEDERALA SUPERMAX-FÄNGELSET I FLORENCE I COLORADO.
TIMOTHY MCVEIGH BLEV AVRÄTTAD DEN 11 JUNI 2001.
HUNDRATALS FAMILJEMEDLEMMAR OCH VÄNNER TILL OFFREN
FÖLJDE AVRÄTTNINGEN VIA ÖVERVAKNINGSKAMEROR.
168 PERSONER, BLAND DEM 19 BARN, DOG DEN 19 APRIL 1995.
DEN HÄR FILMEN ÄR TILLÄGNAD DEM OCH DE SOM FÖRSÖKTE RÄDDA DEM
SAMT ALLA VÄNNER OCH FAMILJER SOM SAKNAR DEM.
Undertexter: Dan Jönsson