Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Nikdy nepodceňujte sílu víry.
Pocházím ze země Venda…
kde ve společenstvích žijí mýty.
V luvendštině říkáme luskounům „khwara“.
Naši starší věří…
že luskoun sestoupí z nebe,
rozřinčí své šupiny a tím spustí hrom.
Luskoun nám přináší déšť.
Když vidíte luskouna,
znamená to požehnání…
protože luskoun je dar od Boha.
LUSKOUN: KULU A JEHO CESTA
JOHANNESBURG, JIHOAFRICKÁ REPUBLIKA
Před Luskounem
jsem se nacházel v takové životní fázi,
kdy člověk hledá něco
trochu dlouhodobějšího, něco smysluplnějšího.
Luskouni mají zkrátka svoje kouzlo.
Změnili můj pohled na svět.
Ale v divočině jsem je doteď ještě nikdy neviděl.
Jen ty, které jsme zachránili z černého trhu se zvířaty.
Tak jsem poznal Gijimu.
Všech osm druhů těchto jedinečných savců
se ve velkém loví pro využití v tradiční čínské medicíně.
Šupiny se používají jako přísada do až 60 komerčních léků.
Pokud se na nelegálním obchodu nic nezmění,
za dvě až tři desetiletí už žádný nezbude.
„Zátah“ se koná, když dostaneme echo,
že je někde luskoun, kterého chtějí překupníci prodat.
Ray v roli kupce je přiláká.
Tak jo, připravit.
Teď!
Běžte!
Vstávej!
Prý ho má už týden.
- Skoro nic neváží. - Je maličký.
Gijima byl ještě miminko, byl úplně malinký.
Je neuvěřitelné
je vidět a poznat na vlastní oči, jak jsou nevinní.
Jejich jediná obrana je stočit se do klubíčka.
Neumí utéct.
Neumí vás kousnout.
Ahoj hochu. Už je dobře.
Jsou tak neškodní.
Přispěli jsme k pomoci zvířeti,
které by jinak pravděpodobně zabili.
Takže jsme vlastně udělali dobrou věc. Jo.
Kdysi jsem býval po zátahu nabuzený adrenalinem.
Tak chlapácky.
Teď z toho mám jen trauma.
Chápu, jakým utrpením to zvíře prochází.
Někteří se z té temnoty nikdy úplně nevzpamatují a zemřou.
JOHANNESBURG VETERINÁRNÍ NEMOCNICE PRO DIVOKÁ ZVÍŘATA
Nikdy nevíte, v jakém stavu luskoun bude, když k nám přijde.
Pytláctví je otřesné,
protože malé luskouny vytrhnou z jejich malého ráje…
- Ne… Datum, ano. - Jo, datum.
…a pak zažívají velmi traumatické období,
kdy trpí špatným zacházením, křikem, hudbou a hlukem.
Gijima byl hodně malinký.
Bylo to k pláči,
protože normálně by byl nejspíš ještě u matky.
Každý luskoun má přiděleného dobrovolníka.
Jsou to velmi citlivá zvířata, protože jsou samotáři.
Pamatuju si, že mě až zaskočilo, jak byl vyděšený.
Ty budeš pěkné kvítko, viď?
Pojď sem.
Dáš nám pořádně zabrat.
Je možné, že zažil nějaké obzvlášť traumatické události.
Tohle ubohé zvířátko prožívá naprosto slepou paniku.
Pojď.
To nic.
To nic, hochu. Už je dobře.
Od roku 2007
jsme vypustili do přírody něco kolem stovky luskounů.
Dřív jsme je nechávali pár dní u nás,
doplnili tekutiny a pak se je snažili dostat co nejrychleji ven.
Žádný vypouštěcí proces.
Dnes už to děláme úplně jinak,
po pár drsných lekcích.
Na cestě z nemocnice k vypuštění do přírody jsme o luskouny přicházeli.
Byl to moc velký skok.
Luskoun potřebuje místo, kde se zase může stát sám sebou,
divokým luskounem.
To byl začátek našeho snu o luskounáriu
a od té doby hledáme správné místo.
Lapalala je nádherná rezervace.
Má hory, mokřady i travnaté pláně.
Je v ní obrovská spousta druhů mravenců.
Mohlo by to být ideální místo pro mladé luskouny.
Rozhodli jsme se, že vezmeme Gijimu nahoru…
a že Gareth pojede s ním.
Já mám rozhodně… strach z neúspěchu.
Nikdy v životě jsem nemusel pečovat o nic tak zranitelného.
Vydrž, hochu. Už tam budeme.
Chtěl jsem odvést co nejlepší možnou práci.
Ale s Gijimou nic nemohlo jít tak hladce.
KEMP TOUCHSTONE, LAPALALA VÝHLEDOVÝ AREÁL LUSKOUNÁRIA
Ahoj.
Tak jo.
Vítej ve svém novém domově. Co?
Vítej doma.
Ahoj, hochu.
Co? Vyrazil by sis na procházku?
Půjdeme se projít?
Mají za sebou velké trauma,
a proto velkou část toho, co pro ně děláme,
tvoří zotavování po psychické stránce.
Gijima měl asi tři kila.
Než ho pustíme, musí mít 6,5 kg.
Připravený?
Tahle váha byla ustanovena
na základě spousty let pokusů a omylů.
Drsná zkušenost nás naučila, že když je luskoun moc malý,
tak nepřežije.
Když jsem ho poprvé vzal sem do Lapalaly, prostě utíkal.
Kam běžíš?
A je rychlý.
Tam je plot.
Opatrně, nabouráš do plotu.
Jsem děsně ochranitelský táta.
Nespustil jsem ho z očí.
Tady je Gijima!
A už jde zase dál.
Jdeš si zaplavat? Jo?
Opatrně.
Co? Opatrně.
Nepřevládal u něj instinkt usadit se nebo hledat potravu.
Myslím, že vítězil instinkt utéct.
V mojí přítomnosti si nepřipadal v bezpečí.
Prostě ho to hnalo pryč.
Nebyl mazlivý, nechtěl si hrát.
Jeho instinkt byl utéct.
Je to luskoun stepní, ale ještě nechodí úplně po dvou.
Takže když chodí,
pořád se dost opírá o packy.
Luskouni žijí na planetě Zemi 85 milionů let.
Vyvinuli se spolu s dinosaury.
Chodí po zadních s prackami dopředu jako tyranosaurus, jen se lehce dotýkají.
Žádný jiný savec s tvrdými, překrývajícími se šupinami není,
už jen tím jsou naprosto jedineční.
Jsou to prastaří tvorové, kterým hrozí vyhynutí.
Tvorové, kteří si nezadají s jednorožci.
Tak jsou totiž vzácní.
Luskouni prakticky nemůžou otevřít pusu tak jako my.
Mají malou dírku, kterou vyplazují jazyk.
Jejich potravou jsou výlučně mravenci a termiti.
Nic jiného.
Mají vynikající sluch.
A velice chabý zrak.
Mají ještě lepší čichové schopnosti než psi.
Nemají hlasivky.
Nevydávají zvuky.
Jsou převážně noční.
Spí v norách.
Na vzdálenost pěti metrů o nich nevíte.
Neviděli byste je.
Samice mívá jen jedno mládě ročně.
A věnuje mu extrémní péči.
Máma se o mládě stará šest, sedm měsíců.
Když konečně opustí noru,
máma ho vozí na zádech a učí, jak se živit pevnou stravou
a co vyhledávat.
A pak se postaví na vlastní nohy.
Život s luskounem
je velmi tichý.
Přizpůsobil jsem celý svůj program
jeho dennímu režimu.
Normální den pro mě byl vstát ve čtyři ráno
a pak
úřadování, vedení firmy.
A pak samozřejmě čekání, až se ozve z bedny škrábání.
Ahoj šmudlo.
Ahoj. Buď hodný.
Pojď sem, hochu.
Kamaráde. Pojď.
Dáte před luskouna talíř mravenců, a nenakrmí se.
To je pořádné zívnutí, co? Tak pojď.
Jediný způsob krmení
je dát je na zem a nechat je lovit.
Fajn. Tak jo, jdeme na to.
Jdeme.
Jdeme na to. Pojď, hochu.
Tak.
Když hledáte mravence, musíte je doopravdy poznat.
Gijima mě vzal do jejich světa…
na nejsvrchnějším povrchu Země
i pod ním.
Tohle podsvětní království je spojuje.
Je to obrovské hnízdo.
Caswell je mravenčí doktor.
- Savanský ostnatý mravenec. - Jo.
Ze světa mravenců je unesený.
V mravencích si libuji.
Jako luskouni.
Myrmekologie je jednoduše studium mravenců.
Jak funguje přírodní prostředí, jsem se nenaučil z učebnice.
Jako mladý chlapec z Vendy jsem prostě šel do buše.
Tam byly jen samé pláně a v nich spousta života.
Byla tam všechna zvířata.
Ale za ty roky v přírodě
jsem luskouna nikdy neviděl.
Poprvé jsem viděl luskouna až s Garethem.
Bylo to naprosto úžasné.
Je to bájné zvíře.
Vzhledem vypadá jako několik zvířat dohromady.
Bylo to jako z jiného světa.
V Lapalale právě teď provádíme dlouhodobou studii,
v rámci které studujeme reakci mravenců na změnu klimatu.
Tady je jeden vidět. Jsou to ti malí.
Aha.
Mravenci jsou takzvaně společenská zvířata,
stejně jako my.
Všichni jsou jedna rodina.
Matkou zakladatelkou je královna.
Když jste matka, všemu velíte.
A máte spoustu dětí, co vypadají jako Terminátor
a umějí jen přijímat rozkazy.
A všechno, co dělají, je jen ve prospěch kolonie.
Všichni mravenci, které tu vidíte, jsou samice.
Všechny jsou to sestry.
Vypadá to, že spolu mluví.
- Navzájem o sebe pečují. - Jedna o druhou?
Ano, opečovávají se.
V přírodě většinou vidíte starší jedince.
Novorozenci a všichni bratři zůstávají v hnízdě.
Zdá se, že v kolonii dospělých mravenců
čím jste starší, tím děláte riskantnější práci.
Když má čenich u země, hledá jídlo.
Mravence ucítí i stopu pod tvrdou zemí.
Přesně tyhle larvy on chce.
Všechna tahle miniaturní zrnka rýže.
Jo. To jsou vajíčka.
Jo.
Teď má hody.
Je to jako luskouní zmrzlina.
Mravenci naprosto propadají panice.
Musí to pro ně být jako obrovský drak,
co je přišel sprovodit ze světa.
Mravenci se snaží svá mláďata zachránit.
Zvedají je do vzduchu
a začínají je co nejrychleji nosit
pryč od místa útoku.
Když ho začnou kousat do jazyka,
zatáhne ho skrz drápky, aby se jich zbavil.
Někdy si ho tak zamotá, že si na něm málem udělá uzel.
Ano, on jedl.
Rozhodně jedl.
Ale pořád chtěl utéct.
Hodně mě to stresovalo, protože…
jsme pod velkým tlakem, aby bylo jeho vypuštění úspěšné.
Chceme tady z toho vybudovat luskouní rezervaci.
A jestli se mu něco stane,
pak projekt nejspíš nebude pokračovat.
Chodíme po areálu obehnaném elektrickým ohradníkem.
Nejnižší drát je asi 20 centimetrů nad zemí.
To je ideální výška, aby do něj luskoun na zadních
narazil svým měkkým podbřiškem.
Může dostat ránu a obtočit se kolem do ochranného klubíčka.
A tak zůstane…
dokud nezemře.
V této zemi je elektrický proud o šest až sedm řádů
častější příčinou úmrtí než nelegální obchod.
Jednou jsme byli na procházce a já na zlomek vteřiny nedával pozor.
Asi si myslel, že je to mezera.
Otočil se a zamířil k plotu.
Vrhl jsem se pozadu na zem, abych ho od plotu odstrčil.
Ale proud zasáhl mě a přese mě i jeho.
Začal se šíleně třást.
Už je to dobré.
Je to takhle…
Problémem bylo, že si tu ránu nespojoval s plotem.
Spojoval si ji se mnou.
Hej. To nic. No tak. To jsem já, kamaráde.
To jsem já. Ahoj.
To nic. No tak. To jsem já.
Hej…
Musel jsem mu prostě dát prostor.
Bylo mi hrozně.
No tak, to nic. Hej, hochu. To nic. To jsem já.
Zklamal jsem sám sebe.
Celý život mám strach, že nejsem dost dobrý.
Ve škole jsem to měl těžké. Byl jsem hyperaktivní.
Nedokázal jsem být v klidu.
V mládí jsem byl trochu rebel.
Chodil jsem na dvě, tři různé střední
a nakonec mě vyhodili.
Nějaké tři roky jsem si vydělával hraním pokeru.
A pařil.
Líbilo se mi to.
A pak se moji dva nejlepší kamarádi zabili při autonehodě.
Zlomilo mi to srdce.
Vytrhlo mě to z mého světa.
Pomalu mi začínalo docházet,
že nemůžu být nikdy šťastný,
dokud si nenajdu nějaký jiný cíl.
Každé prázdniny mě posílali do Zimbabwe,
abych si jel hrát do přírody.
Pamatuju si z toho jen takový silný pocit svobody,
když jsem venku.
Ten pocit klidu.
Chtěl jsem dělat něco s přírodou,
ale měl jsem podnik v Joburgu.
Nemohl jsem trávit v buši tolik času, kolik bych chtěl.
No.
Tak jsem zavolal Rayovi
a ten mě vzal na místní veterinu pro divoká zvířata.
Tam jsem poprvé uviděl luskouna.
Jsou milníky, které vám rozdělí život na před a po.
Začal jsem s nimi chodit na procházky každý den.
Mají v sobě takovou něhu.
Celý život mě učili,
že o tom, jak se cítíte, se přece nemluví.
Ale myslím, že lidé a luskouni se liší hlavně tím,
že s luskounem jde mnohem snáz být zranitelný.
Nebudou vaši zranitelnost soudit.
Tak nějak vidí vaše pravé já.
Vidí, jací jste teď a tady. Nic víc.
Po tom incidentu s ohradníkem
mu trvalo dlouho, než mi odpustil.
Běž si pobíhat po zahradě…
a já se zatím obuju. Ano? Co? Souhlas?
Nelez přes plot nebo tak něco.
Hned jsem zpátky.
Luskouni jsou každý jiný, stejně jako lidé.
Někteří luskouni jsou v pohodě a hned se s každým skamarádí.
Někteří jsou velmi citliví, možná i trochu přecitlivělí.
On nedokázal být v klidu.
„Gijima“ znamená v zuluštině „běž“.
Když mu neustále říkám: „běž,“ možná tomu rozumí.
„Kulula“ v zuluštině znamená „v pohodě“.
A tak jsem mu začal říkat Kulu.
A vůbec to na něj nefungovalo.
Prostě si dělá, co chce.
Chceš jít sem, jo? Půjdeme sem?
Tak pojď. Šup, na zem.
Snažil jsem se mu nějak nastavit hranice.
Máme jisté limity,
které jsou víceméně dané cestami.
Kulu nemá rád hranice.
Je velmi mazaný.
Když jsem u něj, vždycky se zastaví.
A pak zahájí šílený úprk,
vyrazí přes silnici a doufá, že ho neuvidím.
Jíš, protože jsi slyšel, že jdu?
Anebo jsi prostě jen hodný?
Přišel na to, že když jí,
tak ho nezvedám. Takže dokud jí, tak ho nezvednu.
Takže když utíká
a já se zastavím a jdu za ním, abych ho vzal,
začne hrabat, ať je tam jídlo, nebo ne.
Je jako malý kluk.
Člověk musí usměrňovat jeho vnímání.
Jinak by pořád jen něco objevoval.
Část jeho přípravy na divočinu je,
že musí prozkoumávat nory.
Nory si budují dikobrazi, štětkouni i prasata bradavičnatá.
A hrabáči samozřejmě.
A luskouni je pak upravují.
Občas se navečer tajně vplíží do nějaké nory,
protože chce spát venku.
Pro mě to znamená… že se ho musím pokusit vytáhnout.
Bože můj.
Jen ať tam není prase bradavičnaté.
A pak si pořád říkám, aby tam nebyli hadi.
Pavouci…
Musím se ujistit,
že v jednu ráno nevyleze z nory
a nerozběhne se bezhlavě za svobodou.
Bože.
Už jsem se párkrát zasekl.
Už mě museli z několika nor tahat.
Tak pojď, dostanu tě ven.
- Uděláme kolečko. - Pomalu, jo?
- V pohodě? - Jen jsem si přimáčkl kouli o větev.
Bože.
Je fajn, že tam je,
ale pro mě to znamená bezesnou noc.
Spal jsem vedle něj.
Strčil jsem si nohy do vchodu do nory,
abych cítil, jak přese mě leze, kdybych usnul.
Pomalu, ale jistě jsem se naučil mu věřit.
Tady mu můžu dát ohromný pocit svobody.
Můžu ho tu hodinu nechat
a pak ho najdu pomocí telemetrie.
Pokaždé, když jdeš s Kuluem ven, vidíš nové věci.
Když jdou luskouni za potravou, nenaruší celou kolonii.
Snědí jen, kolik potřebují.
To je podle mě moc chytré.
Člověk vidí, jak se celý povrch země pohybuje,
všechno se pořád hemží.
Je to síla.
Tohle je prostě jedno obří mraveniště.
Anoplolepis jsou nejagresivnější, nejdominantnější a nejděsivější mravenci.
A jejich největším nepřítelem
je právě luskoun.
Mravenci Anoplolepis sežerou všechno.
Loví jisté druhy hmyzu.
Dokonce i některé malé savce, například krysy.
Sežerou i ptáky, menší ptáčata, která ještě neumí létat.
Kolem tohoto termitiště
se rozkládá obrovské loviště mravenců Anoplolepis.
Když jsem přijde luskoun na termity…
budou z toho mít prospěch i mravenci,
protože po luskounovi posbírají zbytky.
Termití vojáci rodu Trinervitermes jsou připraveni s čenichem vzhůru.
A pak, když se k nim mravenec přiblíží,
stříknou na něj jedovaté lepidlo.
To mravence dokonale zažene.
A dělníci tím získají dost času, aby vtáhli larvy zpátky do hnízda…
a pak rychle uzavřeli tunely.
S neuvěřitelnou vervou se žene za svobodou.
Ale musíme se dostat na šest a půl kila.
Luskoun, který váží šest a půl kila,
je opravdu silný,
takže se dokáže udržet v pevném klubíčku
a tím se ubránit predátorům.
Kuluovi dost dlouho trvalo,
než se ve svém prostředí začal cítit bezpečně.
Začal jsem pozorovat známky toho, že se usazuje a uklidňuje.
Rozhodně udělal pokrok.
Začal mi věřit.
Jo, tohle je bezva.
Jen pojď. Líbí se ti to?
Luskouni nemají moc dobrou termoregulaci.
No vidíš.
Byli jsme venku a já ho trochu polil vodou, abych ho ochladil.
Na bříško, tak.
A on se začal točit dokola
a omotávat se kolem stromu jako šílený.
Tak.
Co to děláš? Co?
Tohle tě baví, hochu? Líbí se ti to?
Co? Je to sranda?
Někdy, když si hrají, ovinou vám ocas kolem ruky.
To bylo poprvé, co se ode mě Kulu nechal zvednout
a používal mou ruku na hraní.
Nechal se držet za ocas a otáčel se sem a tam, to ho bavilo.
Byl stále otevřenější
a začala se projevovat i jeho hravá povaha.
Musel si projít
strašnými věcmi, které mu lidé přivodili.
To je zábava, co?
Ještě? Chceš ještě?
To, že do mě vložil takovou důvěru,
mi dalo obrovský smysl.
Chceš ještě? Tak pojď. Pojď, hochu.
Učí se hraním, jak se bránit.
Potřebují ohromně silný a vyvinutý střed těla.
Kulu posiloval tím, že cvičil sedy lehy.
A dělal shyby.
Už jsme tady půl roku.
Velký kluk.
Už máme svobodu na dosah ruky.
Tak pojď. Pojď sem. Zívneš si hezky? Co?
Víme, že jsou připraveni na vypuštění,
když se projevují velmi uvolněným chováním.
Když dobře jí a rovnoměrně přibírají na váze.
Teď jsme asi tři čtvrtě hodiny autem od místa,
kde ho budeme vypouštět.
Už máme jednu, hochu. Jedna už je.
Díky satelitnímu čipu
uvidím jeho polohu na svém telefonu.
Každou hodinu mi telefon pípne, kde je.
Promiň. Promiň, kamaráde.
Ale i přes to je v sázce hodně.
Kolikrát jsme vypustili úplně zdravého luskouna, a přes noc umřel.
Některé zabil jezevec,
jiné lev, levhart, hyena, nebo dokonce slon.
Na každého luskouna venku číhá nebezpečí,
ale i z Kulua jednou musí být divoký luskoun.
Zívneš si?
Co? Jsi unavený, kamaráde?
Copak?
Tady, kde Kulua vypouštíme, je to pro luskouny ráj.
Je tu ohromné množství
mravenců a termitů.
Musím ho s prostředím dokonale seznámit,
aby každou vteřinu věděl, kde je.
Seznámí se tady s různými pachy
a zjistí, kde hrozí nebezpečí.
No tak. Pojď sem.
Tak pojď. Fajn.
Už se těšíš ven?
Tak běž. Co? Tady víš, kde jsi.
Během prvních tří dnů
urazil tři až čtyři kilometry za den.
Je to obrovská plocha.
Jasně, má motorek.
Co nejrychleji se nakrmí…
a jde dál, aby urazil co největší vzdálenost.
Kam to jdeme? Tady je levhart.
Jsi si jistý, že chceš sem? Co?
Byl úplně bez sebe.
Drž se ve stínu.
Ano, musí v nové lokalitě
strávit aspoň týden nebo dva
a pak prozkoumávat dál, ale…
neměl by den po dni jen pořád běhat.
Nemůžu ho v jednom kuse nutit, aby jedl.
To je pěkné, viď?
Pojď.
Pojď, hochu, musíme taky někdy jíst.
To je ono, viď? Šikula.
Stůj.
Slyšel jsem, jak tam něco vyběhlo.
Jo, tady se v křoví schovávají příšery.
Tahle malá otevřená pláň je ráj pro levharty.
V noci je divočina úplně jiná.
Ze lvů se po setmění stávají úplně jiná zvířata.
A z levhartů také.
Teď slyším levharta
a kolem se potloukají hyeny.
To je rozhodně varování.
To je škoda. Kulu propadá panice.
Tak jo, chlapče. Mám tě.
Neboj, hochu. Já tě nedám.
Tak běž, kamaráde.
Spaluje spoustu energie.
Dnes večer, myslím, vážil nejméně za víc než týden,
což je dost znatelný úbytek váhy.
A hrozí, že to s námi půjde s kopce.
Spotřeboval víc energie, než dokázal nabrat.
To je logické. Ale vzpomeň si na něj na začátku.
Běhal a časem se pomalu uklidnil.
- Vydrž, než se zase zklidní. - Ale já to chci hned.
Prostě počkej, až bude v klidu.
Ne. Chci, aby byl klidný hned.
Když racionální rady nestačí,
myslím, že nezbývá než věřit vlastnímu instinktu.
A taky důvěřovat luskounům.
Protože ti mají velice silné instinkty.
Pravidlo číslo jedna je luskouna neztratit.
Snažil jsem se mu dát trochu větší prostor.
Aby se zklidnil.
Ale zapomenout telemetrii je fakt hodně hloupá chyba.
Když se dostane do určité oblasti
a přijde o čipy, možná už ho nikdy nenajdu.
A pak je tu ten elektrický ohradník.
Ten plot je jistá smrt.
A on zvládne kilometr za hodinu.
Vraťte se k autu.
Dělá se mi z toho úzko.
Teď hned.
Cítíte velikou zodpovědnost.
Cítíte zodpovědnost vůči celému týmu, který za vámi stojí,
ale hlavně vůči tomu zvířeti.
Satelitní čipy nic nehlásí,
takže ho nemůžeme vysledovat…
nevíme přesně, kde je, abychom ho našli.
Procházeli jsme to tu a hledali, ale…
Je to jako hledat ducha.
PRACOVNÍ SKUPINA PRO AFRICKÉ LUSKOUNY
Právě se objevil.
Tak jo, jedeme. Vydal se dál na sever
a je na druhé straně cesty. Jedeme.
Už je pryč dvě a půl hodiny.
Našli jsme ho pod stromem,
jak jí termity.
A myslím, že tehdy jsem si uvědomil,
že to asi zvládne.
Že nepotřebuje, abych ho pořád obletoval
a hlídal ho.
Tamhle do toho trní. Ne.
Nemůžu mít všechno pod kontrolou, i když můj instinkt je: „Ale můžu.“
Ale myslím, že realita je: „Ne, nemůžu.“
Ahoj šampione.
Ahoj šampione. Ahoj.
Copak? Pojď sem.
To se stalo opravdu jen párkrát, že přišel on za mnou.
Můj kluk. Ahoj.
Ahoj.
Pane jo.
Ahoj.
No pane jo, kamaráde.
Ty mě čistíš?
Potřebuju umýt? Co?
V podstatě mě uklidnil a řekl mi:
„Všechno bude v pořádku.“
To je síla.
Děkuju, kamaráde.
Díky, hochu.
Já vám nevím.
Jako by mi to vážně říkal.
KULU DOSÁHL PLÁNOVANÉ HMOTNOSTI
Když byl stvořen vesmír…
existovalo propojení mezi léčiteli a zvířaty.
Luskoun zaujímá zvláštní místo.
Jako dítě z Vendy musíte strávit
první tři měsíce života zavření doma.
Než vyjdete ven, musí vás naočkovat, abyste byli v bezpečí.
Léčitel vezme luskouní šupinu
a namočí ji do vody.
A tou vodou vás postříká
jako déšť.
To vám dodá pokoru a klid…
abyste se nebáli, až luskoun
přivolá hrom.
Tohle je naposledy.
Víš? Je to naposledy, hochu.
Naposledy, kamaráde. Co?
Na jedné straně si moc přeju, aby byl volný.
Tak jo.
Ale jediné, co se mi honilo hlavou, bylo:
„Co si bez něj počnu?“
7 MĚSÍCŮ HMOTNOST: 6,64 KG
Vždyť se mnou bydlí.
Spím pět metrů od něj.
Jsem v jeho přítomnosti 24 hodin denně, 7 dní v týdnu, už šest měsíců, tak…
Jaký to bude pocit, o tohle přijít?
Tak jo, hochu, už jsme tu. Hej, jsme tady.
Jsme tu, šampione.
Budeš pořádně jíst. Jo?
Ty máš ale hlad. Pořádně se najez, kamaráde.
Budu ho pouštět velice pozvolna.
Přece jen ho vypiplali lidé.
Tak. Hodný kluk.
Strávil větší část svého života se mnou
než ve volné přírodě.
Nebude se cítit opuštěný?
Nevystresuje ho to tak,
že na to začne doplácet jeho imunitní systém,
bude prolezlý klíšťaty,
přestane jíst a začne v noci běhat?
Kam jdeš?
Pokazit se toho může hodně.
A pak ten elektrický plot.
Jako takový nevyhnutelný drak.
Ahoj hochu. Tady jsi doma?
To je tvůj domov, šampione?
Dnes je úžasný den. Pořádně se najedl a stále jí,
což je neuvěřitelné.
Je úžasně v pohodě.
Neběhá.
Je šťastný. Cítím, že je spokojený.
Ty jsi spokojený?
Já jsem nadšený.
Když intenzivně pracujete se zvířaty, je hrozně těžké své pouto ukončit.
Tím si musí projít.
A bude to… zatraceně těžké.
Snažíme se zachránit druh.
Druh, který možná vyhyne ještě za našeho života.
Měli jste tu čest pracovat s duchem, s takovým jednorožcem.
A když se nad tím zamyslíte, dopadne to na vás.
Jo. On to ví.
Prostě na něj budu dávat pozor, dokud mě nechá.
Luskouny po vypuštění monitorujeme až 12 měsíců.
A potřebujeme zpětnou vazbu skoro každý den.
Díky fotopasti
mu můžu dát prostor, ale stejně ho pořád špehuju.
Tady v téhle noře je vidět,
že má něco jako ložnici v patře.
Když vejde dovnitř, uvidíte, že jde do nory nahoru.
Už jsme viděli různé spolubydlící.
Zkrátka se kolem něj odehrává úžasný svět.
Je nepřemožitelný.
Tak se teď ten luskoun cítí.
Ale venku je to těžké. A nebezpečné.
Časem zjistí, že není nepřemožitelný.
Pro vendský lid je luskoun mýtickým tvorem.
Spatřit ho je požehnání.
Ale když se dotkne země jediná kapka luskouní krve,
přijdou přírodní katastrofy.
Když byl na svobodě osm týdnů, musel jsem jet do Joburgu za prací.
A když jsem byl pryč, volali mi z rezervace,
že nevylézá z nory.
Prolétly mi hlavou všechny možné scénáře.
Cítil jsem, že s ním něco není v pořádku.
Nejvíc jsem se bál,
že ho přepadla třeba hyena skvrnitá.
Že se mu mohla propadnout nora, mě napadlo
až šest dní potom.
To dopoledne jsem měl čím dál větší strach,
který se vystupňoval do extrému.
- Ahoj Nicci. - Zdravím.
Víš, něco tady nehraje. Už šest dní ho nikdo neviděl.
Takže jsem přemýšlel o všech možnostech.
Bože, já nevím… Nevím, co si myslet…
Nevím, co ti na to říct. Prostě vezmi rýč a jeď tam.
Jo, dobře.
Tak jsem tam včera dojel.
Nastavit fotopast.
To nic, hochu. To jsem jenom já.
Začal jsem kopat.
Říkám si: „Panebože, vykopávám tělo.“
Měl jsem pocit totálního emocionálního vyčerpání.
Kopal jsem tam možná dvě hodiny.
Už jsem necítil záda.
Nakonec mi došlo, že potřebuju pomoc,
tak jsem zavolal pytláckou stráž.
Jen jsme kopali, kopali a kopali.
Trvalo nám to čtyři a půl, pět hodin.
Vykopali jsme bazén.
Nakonec jsme se dostali k téhle dutině.
A v tu chvíli jsem byl přesvědčený,
že nejspíš nežije.
Že vykopeme jeho tělo.
Tak jo, zhasněte světla.
Jsi v pořádku? Jsi v pořádku, hochu?
Co? Jsi v pořádku?
Podíval se na mě.
Jsi v pořádku, hochu?
Já se jenom skácel. Říkal jsem si: „Panebože, on žije.“
Jsi v pořádku, hochu? Jsi v pořádku?
Co? Jsi v pořádku? Nejsi zraněný?
Není ti něco?
Co? Jsi v pořádku?
Jsi v pohodě?
Cos to tady dělal?
Podívejte se na něj.
Byl v šoku jako po výbuchu, z toho, co se dělo,
jaký je kolem něj hluk a tak.
Myslím, že je trochu zesláblý, tak…
Už je dobře. Jsem tady. Jsi celý. Jsi v pořádku, kamaráde.
Jsi v pořádku, hochu.
Jsi v pořádku? Co? Jsi v pořádku?
Ty bys spinkal?
Jsi v pořádku, hochu?
Podívej se na mě. Jsi v pořádku?
Jsi to ty. Hej, to jsem já.
To jsem já, kamaráde. Jsem to já.
Jsi v pořádku? Co?
Jsi v pořádku. Co mi to děláš?
No tak. Pojď sem.
Tak jo, jdeme ven. Pojď sem. To nic, pojď.
Projdeš se mi?
Co? Můžeš chodit?
Chtěl jsem vidět, jestli není slabý.
A on se dal pomalu do pohybu.
Našel mraveniště a úplně se do něj zabořil.
Začal se cpát jako blázen.
Měl hlad jako vlk.
To musela být hrůza.
Nikdy mě nenapadlo, že bych si měl dělat starosti,
aby někdy neuvízl v noře.
O 2 TÝDNY POZDĚJI
Tak jo, holka. Hlavně klid.
Viděl jsi ho někdy v kontaktu s nějakými velkými savci?
Zajímavé je, že je občas tak trochu stopuje.
- Válí se totiž v jejich trusu. - Ano.
Celý se tím obalí.
Kdybys byl lev a cítil pach nosorožčího trusu,
tak by se ti to asi zrovna nechtělo lovit.
Ano. Takhle se maskuje většina zvířat.
Ahoj hochu.
Odbudeme si to a pak už tě nechám?
Tak pojď.
Pojď.
Pojď sem. Rychle. No tak. Budeme rychlí. Ahoj.
Pojď. Já vím, že jsi svobodný luskoun. Nechceš se nechat nosit. Ne?
Takhle to provléknu. A je to.
Nehýbej se. A je to.
Jsi nějaký klidný. Viď?
Byl jsi hodný?
Jsi hodný kluk? Jak je na tom bříško? Dobré.
Naprosto v klidu.
Vidíš, jak pomalu se pohybuje?
Žádné…
Jo.
Vypadá to, že míří na západ do údolí.
Našim úkolem jako lidských bytostí je chránit zvířata kolem vás.
Jako vědci se snažíme propojit vědu
s lidským věděním.
Máme tu kouzelné zvíře,
které umí přivolat déšť.
Všichni chtějí déšť.
Je to mýtus, který chrání
a umožňuje lidem žít v harmonii s životním prostředím.
Příběhy se předávaly z generace na generaci,
ale teď vychováváme lidi, kterým je třeba říkat věci tak, jak jsou.
Lidi nezajímá, čemu dříve lidé věřili.
Ať už se věda propojí s tradičními přístupy,
nebo přijde sama,
středobodem všeho je,
že potřebujeme chránit životní prostředí.
Co náš druh udělal Kuluovu druhu?
Myslím, že když přijdeme o takového výjimečného tvora, jako je luskoun,
symbolizuje to, jak zacházíme se vším.
Byla to pořádná jízda,
taková dlouhá cesta.
Je to úplně jiné zvíře.
Je tak uvolněný.
Vypadá to, že může dělat věci,
kdy se mu zachce,
aniž by ho kdokoli nutil.
Pořád přibírá.
Už zmapoval celou tuhle oblast.
A přestěhoval se na tohle husté, zarostlé místo u řeky.
Jako by našel to nejdivočejší zákoutí divočiny
a tam se zabydlel.
Možná si hledá partnerku.
Poslední dobou všude šmejdí
a značkuje si pachem všechno, na co přijde,
což velmi dobře naznačuje, že je připravený.
Víme, že jsou v okolí i jiní luskouni.
Teď už žije ve volné přírodě déle,
než byl v zajetí.
Skoro to vypadá, jako by se v tu chvíli splatil nějaký dluh.
Poslední dvě návštěvy, kdy jsem ho byl kontrolovat,
se přede mnou snažil schovat.
Snaží se splynout s okolím tím, že si lehne.
To je nejspíš poslední krok v jeho procesu návratu do divočiny.
V určitém bodě ho prostě musíte nechat.
1 ROK, 7 MĚSÍCŮ KONEČNÁ HMOTNOST: 9,52 KG
Svým způsobem jsme ho možná vůbec nikdy neměli spatřit.
Takže když ho už nikdy nikdo neuvidí,
znamená to, že tam někde je a žije tak, jak chce.
Po roce sledování ve volné přírodě Gareth Kuluovi odstranil čipy
a nelze ho tedy nadále sledovat.
Po 85 milionech let života na Zemi
se Kulu a jeho druh stali nejprodávanějšími divokými savci na světě.
Obchod s luskouny se rozmohl
vlivem industrializace tradiční medicíny,
ale díky posílení právní ochrany
roste i jejich globální ochrana.
Od Kuluova úspěšného propuštění založila
Pracovní skupina pro africké luskouny
specializované centrum navracení luskounů do přírody „luskounárium“.
Gareth a Ray spolupracují s rezervací Lapalala
na vývoji a testování elektrických ohradníků,
které by ochránily luskouny po celé Jižní Africe.
Kulua již pravděpodobně nikdy žádný člověk nespatří.
Překlad titulků: Anna Perglerová