Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Пей по-тихо, мила, ще ни проглушиш.
Мислиш ли, че глобализацията ще премахне границите?
Не, даже ще е обратното. Бертий, трябва да ядеш.
Бъди конкретна!
Колкото по-скоростен е потокът на хора, блага и финанси,
толкова повече държави ще поискат да се съхранят и затворят в себе си.
Трябва да ядеш, Бертий. Трябва да ядеш.
- Седни. - За повсеместните стени ли говориш?
Къде са таблетките?
- Божичко! - По дяволите!
Защо ти трябваше да го правиш? Луда ли си?
- Няма да се удави. - Говориш глупости.
Да не е от захар?
Отиваме да се преоблечеш веднага.
Не прави така. Престани веднага!
Какво правиш, по дяволите! Мили боже!
Стой зад мен, ще те пазя!
- Не ме предавай, Бертий! - Божичко!
- Недей, Бертий! - Спри! Това е прекалено!
- Добър вечер! - Ехо!
- Какво е станало? - Няма нищо, защо питаш?
Просто питам.
Не ти ли е смешно?
- Не. - Но се смееш.
КОЯТО ИЗПЪКВА В БИТКА
По дяволите! Бертий излезе.
Бертий!
Спи като бебе.
Тя е бебе.
Как мислиш, че изглеждат сънищата й?
Замислих се за секунда и реших, че е по-добре да не знам.
Щом казваш.
Какво ли ще стане?
- Какво искаш да кажеш? - Знаеш добре.
Кога ще умре тя ли?
- Защо никога не го обсъждаме? - Какъв е смисълът?
Знам ли, заради Марион е.
На 17 е и трябва да живее живота си.
Само че не си позволява да започне нищо ново. Не е ли достатъчно?
Имало едно време едно малко чудовище.
То дошло от друг свят
и едно момиченце, което се криело в гората,
го спасило от лапите на селяните, преди да го убият.
Тя го погледнала и му казала:
"Ти не си чудовище. Никой тук дори не те познава.
Когато си се родило, си било розово.
Когато си пораснало, си станало цялото бяло.
Когато излезеш на слънце, ставаш червено.
Когато те е страх, си зелено.
Когато си болно, си жълто.
Точно като мен си".
Тук е бъркотия!
Аз съм виновна. Снощи забравих да затворя закопчалките.
Здравей, мила Бертий! Здравей-здравей! Наспа ли се добре?
Не е забавно, нали?
- Забавно е. - Не е.
Малко е смешно.
Трябва да тръгвам, иначе ще закъснея.
Върви, аз ще оправя.
- Сигурна ли си? - Върви.
- Кога си идва татко? - Не знам. Ела после на плажа.
Какво си направила?
Остави, Марион.
- Как така да ги оставя? - Остави ги.
Не...
Това не е за ядене.
Искате да кажете, че сестра ви е изяла растенията
за експеримента, поверени на вас? Правилно ли разбрах?
Да, случи се сутринта, преди да изляза.
С други думи, сестра ви е вегетарианец.
Не е само вегетарианец, даже яде какво ли не, но е така.
Шегувате ли се с мен, Марион?
- Изобщо не се шегувам. - Удивявате ме. Напуснете.
Безброй пъти сме се опитвали да влезем в морето.
Всичко е наред. Успокой се, Бертий.
- Това е! Браво на теб. - Това е.
Водата е топла.
- Какво ти каза тя? - Изгони ме.
- Как така те изгони? - Каза ми да напусна.
- Тази е идиотка. - После е говорила със съветничката,
защото дойде да ми се извини в столовата.
Много е дразнеща. Знам, че е странно, но все пак.
Внимавай, любов моя.
Ще паднеш, мила. По дяволите! Извади я, извади я!
- Не е добре! - Дръж я, дръж я.
- Не бива да влиза в морето. - Дръж главата.
Държа я, държа я.
Готови сме. Главата трябва да е над водата.
По дяволите! Чакай, идва вълна, идва вълна!
Обади се на бърза помощ. Върви, държа я.
Дишай, дишай.
Всичко е наред. Идват. Ще са тук до пет минути.
Всичко е наред, всичко е наред.
Свърши вече, свърши.
- Какво се случи? - Бяхме в морето и тя се подхлъзна.
Извадихме я веднага от водата. Ръката й е счупена.
Счупването е над китката. Сложихме гипс. Сега спи.
Често ли има епилептични припадъци?
Не са чести, по два-три на година са,
но по-лошото е, че изпитва ужасна болка,
а аз не знам какво да направя за нея и нищо не върши работа.
Не е удачно да остава дълго тук. Трябва да стои вързана.
Не, няма начин. Ще изчакам да се събуди и ще се приберем.
Ти си върви вкъщи.
- Може ли поне да я видя? - Разбира се, отсреща е.
Как сте?
Уплаших се, че ще я загубя.
Разбирам ви. Кога я диагностицираха със синдрома на Рет?
- Изминаха пет години. - А преди това?
Като малка изведнъж спря да бърбори.
После не можеше да си служи вече с ръцете си,
а накрая спря да говори.
Посетихме всички отделения, всички лекари и психолози.
Накрая получи тази диагноза,
без да ни бъде дадено никакво обяснение. Никой не знаеше.
Беше просто един етикет, лепнат на челото й.
Тя може да умре във всеки момент, а ние живеем някак с тази мисъл.
- Заспа ли? - Да.
Ще ядеш ли?
Знаеш ли, че понякога сънувам как тя говори с мен?
Тя ми се усмихва.
Винаги сме някъде
насред невероятни гледки и места и правим нещо заедно.
Какви неща правите?
Не знам, забавляваме се. Ходим по барове.
Пием питиета, танцуваме.
Но после, когато се вгледах по-ясно в нея,
си казах, че живеем само за да се грижим за нея.
Храним я, забърсваме я, мием я и я подсушаваме.
Говоря й, но тя не отговаря. Това е.
Държа я в ръце, но тя не чувства нищо.
Казах си, че може би ще й е по-добре, ако умре.
Разбирам те.
От месеци усещам как стомахът ме свива всяка сутрин,
защото си мисля, че може да умре в съня си.
Защото животът й сякаш виси на косъм и всеки ден е едно истинско чудо.
Само че когато я мия, тя е тук.
Когато се храни и когато й говорим, тя е тук.
Живее в свой свят, но е тук, при теб.
Знаеш ли какво правя, за да издържа?
Казвам си, че нейният свят е чуден, а ние сме част от него.
Така е.
Заедно с нея сме част от него. Тази мисъл ми помага да се държа.
Попаднахме в рая!
- Рая ли каза? - Да.
Да, в рая сме.
Полека, полека!
- Тя не е добре! - Елате! Водата е супер!
Ти си луда, Марион!
По дяволите.
- Гладна ли си? - Да, малко съм гладна.
Връщам се ей сега.
Вземи.
Ресторантът да не би да е твой?
- Мой е. Знаеш ли го? - Не.
- Идваш ли? - Къде да дойда?
Отиваме при баба ми.
Будалкаш ли ме?
- По дяволите! - И аз не виждам нищичко.
Направо се отрязах.
Това никога не сработва.
Последна година в гимназията ли си?
Как разбра?
Едва издържам, отегчена съм до смърт.
Нормално е. Изтъркано е, но е нормално.
Освен това ми се струва, че се справяш чудесно.
Защо го казваш?
- Не знам. - Знаеш, кажи ми.
Не, нямам представа.
Не знам. Често ли тръгваш така с хората посред нощ?
Може и да съм сериен убиец.
Може и да съм перверзник, да съм безпощаден.
Безпощаден?
- Определено не изглеждаш така. - Така ли?
Явно си късметлийка.
Недей да скърцаш със зъби, мила.
- Къде беше? - Още ли има температура?
- Почти няма. - Много е червена.
- Нищо й няма. - Ти какво правиш?
Слушай. "Сами по себе си генетичните заболявания са редки,
даже са изключения, но в Европа засягат 35 милиона души.
Друг обществен проблем е, че 50% от тях са недиагностицирани
или често минават месеци или години, след дълго лутане."
- И какво? - Чуй.
"Институт "Имажин" се гордее с неподражаеми,
ускорени иновации в диагностицирането и лечението."
Това какво променя?
Какво променя ли? Няма да гледам как тя умира.
Това ще се промени. Разбираш ли?
- Какво става с татко? - Връща се утре.
Какво каза той?
Каза, че всяко дете си чупи ръката или крака.
Напомни ли му, че Бертий си е чупила ръката четири-пет пъти?
Утре е!
Точно така, утре е.
Уилмарк и новата му приятелка ще дойдат за обяд.
- Кажи ми, че ще си тук. - Няма начин.
- Моля те! - Имам часове.
Имала била часове!
Марион!
Това е последно повикване за Жил Русие за полет 1970 до Ница.
Кажи?
Изпуснах си полета, но следващият е след два часа.
- Уилмарк ще дойде за обяд. - Да, знам.
- Какво правиш ти? - Какво правя ли?
Щом те няма, ще трябва да напазарувам.
- Съжалявам. - Както и да е.
Би трябвало да пристигна до...
Недей да ядеш сапуна!
По-полека!
Стой!
- Как сте? Какво става? - Ядосва ме. Ти къде беше?
Баща ти си изпуснал самолета и трябваше да пазарувам сама.
- Аз обаче закъснявам. - Съжалявам, мила.
Няма нищо.
Имаш много хубава блузка.
Как е?
- Ще излезем ли довечера? - О, да!
- Аз ще уча. - Друг път!
- Кой път? - Ако продължаваш, ще си отличничка.
- Прави като мен. Труди се, госпожо! - Не искам, благодаря.
- И баща ми си е тук. - Остави, ще излезем друг път.
- Тъпо е. - Илинка?
- Да? - Ела, ако обичаш!
Все аз тегля късата клечка!
- Как си? - Ще съм Симон Байлс.
Това се иска.
Гледайте какво е изящество!
Антоан, внимавай! Пази останалите около теб.
Все се питам как я карат вашите покрай сестра ти?
Какво искаш да кажеш?
Не знам. Има ли още искра помежду им?
- Не се ли питаш аз как я карам? - Питам се.
Кой е? Кажи кой е!
Никой не е!
Никой ли е? Усмихваш се за "никой".
- Какво искаш? - Покажи ми. Хайде, кажи!
- Няма! - Кой е?
Вие сте добре, нали? Страхотно е, нали, скъпа?
Страхотно е. Откога живеете тук?
Тук сме от две години и половина.
На колко години стана тя?
- Стана на 15 години. - Кога се мина времето?
Ела с мен. Погледни, тръгваме. Ела, ела.
- Познаваш я от малка, нали? - Беше дребосъче.
- Здравей, народе! - Ето го и него! Едва те дочакахме.
- Радвам се да ви видя. Как сте? - Добре сме, а ти?
- Вече си във водата. - Какво?
- Вече си във водата. - Да, чакам те.
- Да видим уменията ти. - Гледай!
- Как си, Флоранс? - Добре, а ти?
Как си, мила Бертий? Как си?
Сърдиш ми се, защото изпуснах полета си, нали?
Смееш ли ми се сега? Смееш ли се?
Прощаваш ли ми?
Хайде, прости ми. Знам, че ще ми простиш.
Всичко е наред, спокойно. Спокойно.
Какво става?
- Ще останете ли за вечеря? - Много си мил,
но утре тръгваме рано сутринта.
- Ще се върнем в хотела. - Ще останем друг път.
Бертий, излизаш от водата.
- Какво стана? - Не виждаш ли, че й е студено?
- Щом казваш. - Настръхнала е, студено й е.
Да я извадим. Ела, бебчето ми. Готови сме.
Да вървим. Ти си стой, няма какво да правиш.
Стой тук, сякаш всичко е чудно.
- Ще взема кърпа, мила. Не мърдай. - Вземи моята.
Остави, няма нужда.
Няма проблеми, разбирам.
Не ме зяпайте така.
- Момичето ми не ви харесва. Какво? - Мадлен...
Мислиш ли, че не виждам погледите отначало,
срама и неудобството? Не искат да останат.
Искат да се прибират.
Питат как сме с Бертий, дивим се колко време е минало и че е на 15.
- Мадлен. - Стой, не мърдай. Не я пипай.
Не доближавайте чудовището.
Да вървим, любов моя. Тръгваме.
- Мадлен? - Отърва ли се от тях?
Спри, Мадлен.
Виж колко добре танцува дъщеря ти. Гледай!
Не можеш да ги виниш.
Мадлен, спри.
Обикновено с теб сме така.
Така сме, така сме, така сме.
Добре, така е.
Ако вече не сме така, ако не сме така...
Учиш ли? Браво на теб. Качвай се.
Трябва да си платя.
Остави, няма нужда. Познавам собственика.
Къде ще ходим?
Само че не е така.
Един октопод и един амаче с риба тон.
- Благодаря ви. - Моля.
- И един типико. - Разбира се.
И една осолена треска. Моля.
Сервирайте ни всичко заедно. Моля.
- Какво ще ядем в крайна сметка? - Всичко!
- Ще опитваш и ще ми казваш. - Става.
Ще отворя нов ресторант в стария град на Ница.
Ще им отмъкна главния готвач.
- Онова момче е. - Момчето от преди малко е.
Човекът е гений. Ще ми излезе скъпо, но ще разбереш.
Не си длъжна да ядеш всичко. Ясно ли е?
- Ясно е. - Всичко си разбрала.
- Ти си разбрал всичко. - Така е.
Готово!
Хайде, да ядем!
- Какво стана? - Няма значение, да се махаме.
Ходих тайно на консултация при педиатър,
защото ме беше срам.
Той ми каза да спра да сравнявам Бертий със сестра й Марион,
защото всяко дете е различно.
Това е точно така.
Един ден след години на лутане ни казаха, че е неврологичен синдром
и още помня как тогава излязох от болницата заедно с Бертий.
Вгледах се в преминаващите автомобили,
в хората, в света около нас,
който продължаваше да се върти,
а аз имах чувството, че съм пред портите на ада.
Това е напълно нормално.
При три четвърти от родителите е така.
В крайна сметка не е никак просто.
Не можем и да виним родителите, които рухват
или напълно се отказват, че са безразлични и жестоки.
Вероятно не са получили помощ и не са имали ресурсите
да се справят. Наша задача е да ви ги предоставим.
Кой изобщо би могъл да достигне сам до същината на истината?
Никой не може. Никой не може.
Извървели сте невъобразим път с Бертий.
Съзнавате ли го?
- Не знам. - Но е така.
- Да ви разкажа ли за процедурата? - Извинете.
Ще се опитаме да поставим диагноза,
за да конкретизираме каква е болестта на Бертий.
Ще установим кой ген е замесен и дали е изследван досега.
Простете, имам въпрос.
Сигурно избързвам, но не спирам да го мисля.
Другата ми дъщеря става на 17 днес
и бих искала да знам дали би могла да има деца някой ден.
И аз бих се питала същото, ако бях на ваше място.
Но най-напред трябва да установим болестта на Бертий.
После ще продължим стъпка по стъпка, без да поставяме крайна цел.
Не можем да очакваме незабавни отговори.
Приемете го като несъвършен лек.
Наблюдаваме и продължаваме напред.
Надявам се, че всичко мина добре.
Малко съм объркана.
Разбирам. Малкият ми брат също е с рядко генетично заболяване,
което тъкмо изследвам в момента.
- Приятен ден! - Благодаря.
До скоро, Бертий!
Но сега ще проучат подробно случая й с помощта на иновативни техники.
Напълно различно ще е. Чуваш ли ме изобщо?
Всичко е много обещаващо, има надежда. Защо се мръщиш?
Тази надеждата е досущ като война.
Като една война е, която не знаем срещу кого водим.
Информацията ни залива на вълни, а ние не разбираме нищичко.
Сблъскваме се с нови определения, начини за действие,
на мислене и на поведение.
Всичко е за нейно добро, но без резултат.
Знаеш всичко това, нали?
Преживяхме достатъчно. Съжалявам, но нямам сили.
Какво предлагаш? Цял живот ли ще я дундуркаме така?
Какво ни пречи? Болестта на Бертий е нелечима.
Това е и точка.
Не спираме да се питаме "защо" и "как" и дали вината е наша.
Дали проблемът е от моя страна. Дали...
... просто се случи нещо лошо. Не можем да го променим. Това е.
Да, но имам нужда от теб.
Добре, разбирам.
Обиколихме три хотела, преди да приемат да ни настанят.
Не се учудвам.
Колко ресторанта има вече на брега?
Даже е задигнал мястото на Маньон.
Сделката е страхотна, но мястото не е добро и няма да сработи.
Не знам какво ще прави. Тук няма да се получи нищо
с извънреден труд, храна, настаняване.
Заплатата е двойна. Ти имаш ли екип?
Да, но ми излезе солено.
- Може ли огънче? - Разбира се.
Не си ли търсиш работа за лятото на плажа във Вилфранш?
- Не търся. - Това е жалко.
- Какво ще правиш, като завършиш? - Няма да правя нищо.
Беше добра игра.
- Поиграхме добре. - Така е.
- По-добре ли си? - Поспах малко.
Можеш ли да играеш?
- Мога. - А харесва ли ти?
- Вече не ми харесва. - Защо?
Защото познавам бивши играчи.
Това е добра причина. Ще те закарам у вас.
Какво правиш?
Какво?
Какво по-точно търсиш?
Нищо не търся.
Мислиш ли, че си прелестна? Имаш ли се за неустоима?
Защо ми говориш така?
Не видя ли как се държа тази вечер?
Поканих те сред познати, а ти се напи и заспа.
Не съм ти приятел от училище.
Разбираш ли?
Можеш да си вървиш.
Ще си вървиш ли, ако обичаш?
Здравей.
Защо не спиш?
- Как си? - Добре съм.
Мама спи ли?
Искаш ли да ти направя чай?
Помисли ли какво искаш да правиш следващата година?
Ще ми дадеш ли една цигара?
Пушиш ли?
Да, понякога пуша, но тайно.
Трябва да си отдъхнеш, Марион.
Живеем насред един затворен кръг.
Изолирани сме.
Обмисляме варианти със сестра ти и странното положение.
Трябва да мислиш за себе си, защото някой ден ще ти омръзне.
Ще ти омръзне от нас, от самата себе си.
Ще се почувстваш задушена. Разбираш ли?
Не се отказвай от нищо заради нас или Бертий.
Няма за какво да се тревожиш.
"Най-голямото щастие в живота идва от убеждението, че сме обичани.
Обичани сме заради самите нас, но и въпреки нас".
Казал го е Виктор Юго.
Брей! Не е зле.
Още ли си малко опиянена?
Съжалявам.
Да, случва се, няма нищо.
- Има нещо друго, нали? - Много си настоятелен, Лео.
- В това ми е чарът! - Да не съм те чула да говориш така.
Изглежда заинтересована.
- Не си честен. - Защо?
Не си спрял да приказваш. Много говориш.
Какво толкова казах? Ще й се обадя
и ще й кажа: "Знаеш, че съм идиот".
- Тя ще ми каже: "Знам и какво?" - Вземаш се твърде на сериозно.
- Скъсах кръстна връзка. - Кариерата ти приключи.
Моля за внимание! Ето я новата колекция лято-есен!
Гледайте!
- Кажете, не съм ли секси? - Много си свежа!
Слагаш го, за да не пикаеш в басейна. И на мен ще ми отива.
- Шегуваш ли се? - Идейно е.
- Не е смешно! - Много е смешно.
- Сваляй го веднага! - Дайте един за вода и за Лео.
- Казах да го свалиш! - Просто се пошегувах.
- Млъквай, Лео! - Смешно ли ви е на всички?
- Ами, да. - Изчезвайте оттук.
- Свали го, не ме ли чу? - Добре, извинявай.
Махайте се от дома ми!
Искаш ли да остана? Как си?
Резултатите от анализа ще отнемат известно време.
Напомням и че не означава, че ще установим нещо.
Ще се опитаме да установим генетичната мутация на Бертий.
Ще проучим дали е спонтанна, или наследствена мутация,
дали е мутация на генома, или е генна делеция.
Какво е делеция?
Делецията представлява пълна липса на хромозома, сякаш е изчезнала.
Разгръщаме енциклопедия в ръцете си
и проверяваме дали й липсва някоя страница.
- Здравей. - Здрасти.
Родителите ми ще се приберат скоро.
Добре.
- До скоро. - Да.
Плачеш ли?
- Плачеш! - Не е вярно.
От любов е, нали? Луда си по мен.
- Фани беше... - Ти изобщо...
- Престани с това! - Какво?
- Не искам да слушам повече. - Ти заговори, а после смени темата.
Не виждам нищо лошо.
Какво правиш?
Вкусно ли е?
- Неусетно изминахме 7 км. - Седем ли са? Струват ми се много.
Съгласен съм!
- Давайте. - Тук ли да седнем?
Да.
- Остави, ще се заема. - Дадено.
- Мамо! - Ела, Бертий.
- Какво има? Нищо не е станало. - Прощавайте.
- Приятен ден! - Приятен ден и на вас.
Внимавай! Ще си изкълчи крака там.
Бертий! Ела тук, ела.
Много е опасно.
- Няма ли? - Изглежда, че няма...
- Какво няма? Кажи, какво няма? - Нищо не съм казал.
Още не съм извадила всичко и мрънкате.
- Не мрънкам. - Мрънкаш.
Не.
- Как е? - Няма нищо, просто те гледам.
Водата е ледена.
Не знам как не измръзваш. Какво очакваш от изследванията?
Нищо не очаквам.
Не са някаква магическа пръчка.
Мислиш ли, че за мен са магическа пръчка?
Не твърдя нищо подобно. Вече ти казах, че не очаквам нищо.
Не се надявам на нищо.
Мислиш ли, че и Бертий не се надява на нищо?
Помниш ли онзи път, когато си изпусна самолета?
Беше в Рим.
Останах сама с Бертий, приятеля ти Уилмарк и гаджето му. Помниш ли?
- Да, така мисля. - Мислиш ли?
- Да. - В онази сутрин те набрах.
Опитах се да се свържа с теб. Звъннах поне три часа преди полета.
Не ми вдигна телефона. Исках да ми донесеш кафе оттам.
Затова звъннах в хотела и ме свързаха
със секретаря ти, който каза, че си тръгнал.
Защо ми казваш това сега?
Не знам, спомних си, докато те гледам.
Виж, онази нощ не бях мигнал, бях изтощен.
Разбирам. И аз често съм изтощена.
Хайде, Бертий.
Не, не.
Бертий, моля те.
Да вървим!
Хайде, да тръгваме!
Имаш странно чувство за хумор. Да вървим! Тате!
Стой, стой. Да вървим!
Хайде, Бертий, да вървим!
- Чакай. Как ще я носиш? - Ето така.
Готови сте.
Като в доброто старо време е.
Само още шест километра.
Внимавай с дупката.
Всички цифри от проучванията,
както и цялостните обобщения ще бъдат препратени към отделите ви.
В заключение ще кажа, че комисията информира министрите
за напредъка по изпълнението.
Мина много добре, нали?
Германците не биха се съгласили.
Честно казано, не ги разбирам.
Направихме три срещи, а те пак увъртат.
- Много е досадно. - Франсоа,
имам още една дъщеря.
Познаваш Марион.
Имам обаче още една, по-малка дъщеря.
Казва се Бертий.
Бертий ли?
Да.
Никога не съм я споменавал нито на теб,
нито на някого от министерството.
Втората ми дъщеря е на 15 години и е инвалид.
Тя не може да говори.
И има огромно забавяне в развитието.
Разбирам.
Защо не си ми казвал досега?
Защото не е лесно. Защото ме беше страх.
От какво те беше страх?
Когато те сполети нещо подобно, изпадаш...
... в пълно недоумение.
Нещо те разяжда отвътре.
Обвиняваш се всеки път, щом погледнеш детето.
Мислиш си, че всички те обвиняват.
Как изобщо си могъл да си въобразиш, че няма да те подкрепим?
Щеше да провали кариерата ми.
Затова ще имам нужда от повече време,
за да мога да й обърна внимание.
- Как мина? - Беше добре.
- Какво означава това? - Означава, че мина добре.
Поговорихме си добре с Бертий.
- Говорили сте? - Да.
- Говорихте с думи ли? - Говорихме с нейни думи.
Кажете за вас. Вие как сте?
- Аз ли как съм? - Да.
Много съм добре.
Кога се връщате в Париж?
Връщаме се след две седмици, на 11-и.
- Всичко там наред ли е? - Да, чудесно е.
Ще напиша една кратка бележка до лекарския екип.
Готова е. Заповядайте.
Благодаря ви.
До скоро виждане, Бертий.
Уважаеми колеги...
... застой в развитието...
... по вина на бащата. ... усложнения при бременността.
Свързахте се с гласовата поща на Жил Русие. Оставете съобщение.
По дяволите.
- Ало? - Събудих ли те?
Пренощувах във Фани. Колко е часът?
- 10 ч. - Станало ли е нещо?
Всичко е наред. Бяхме при психолога.
Трябва да тръгвам за училище.
- Тъкмо излизаме. Ще звънна по-късно. - Добре. Хубав ден!
Целувам те. Ще се чуем после.
Тома, тук ли си?
Тома?
Свързахте се с Тома. В момента не мога да говоря.
Моля, оставете съобщение.
Заключил си ме. Не мога да изляза от къщата ти. Обади ми се.
По дяволите!
Свързахте се с Тома.
Колко е часът?
- 15 ч. - Трябваше да отида на училище!
- Не е на живот и смърт, нали? - Мислиш ли изобщо?
- Какво ще кажа на нашите? - Писна ми от теб!
Прибрах се направо от работа, а ме посрещаш с детински глупости!
Погледна ли на бюрото?
Не.
- Какво е това? - Ти как мислиш?
Сложи го.
Не искам.
Не се тревожи, не искам нищо от теб.
Приеми го като малък подарък. Заслужи си го.
Какво правиш? Отговори ми!
Не знам какво да правя.
Боли я много, а вече й дадох три хапчета.
Направи нещо. Ще ставам в 6 ч. за изпит по философия.
Знам, Марион, знам.
Престани! Престани ти казах!
Бертий, Бертий, Бертий.
Няма нищо.
Престани, престани. Престани!
- Ало? - Готова ли си?
- Къде сте? - Идваме. Ще чакаме отпред.
- Какво правихте? - Обикаляхме с колата.
- Цяла нощ ли обикаляхте? - Искаше да те оставим да спиш.
Ти си луда.
Наследствено е.
Почти стигнахме.
- Да. - Притеснено ли ти е?
Не знам. Ще видим.
Обичам те, мила.
Може да отворите листовките си.
По дяволите!
Виждали ли сте ги тези? За първи път ги виждам.
- Ало? - Обадиха се от "Имажин".
- Дайте ми един билет. - Филмът е започнал.
- Няма нищо. - Ще се срещнем с баща ти в Париж.
- Благодаря. - Какво установиха?
Страда от синдрома на Фелан-Макдермид.
Причинен е от делеция на 22-ра хромозома.
Става дума за гени.
Казват, че децата с тази болест изпитват радост от живота,
имат желания и разбират много неща.
- Чуваш ли ме? - Да.
Излезли са и твоите резултати.
Не си носител на този ген.
Няма никакъв риск, ако решиш да имаш деца по-нататък.
Освен това продължителността на живота не е засегната
и е както при всички хора.
Знаеш ли какво означава това?
Тя ще живее. Ще порасне и остарее с нас.
Мила, трябва да затварям. Ще се чуем пак. Целувам те.
Нямаше да отида на кино с него.
Странно е, че родителите не говорят за това с децата.
- За кое да говорят? - За онова.
Вече имаш само една.
Къде изчезна другата?
- Не знам. - Имаше два трапчинки.
- Знам, че бяха две. - Къде е другата тогава?
Знам ли? Омръзнало й е.
- Тръгнала си е. - Живеем заедно, а не съм забелязал.
Не се тревожи. Прелестна си дори само с една.
- Кога се връщат? - Утре.
Луда работа е.
Онази нощ я сънувах. Бяхме само двете и тя ми говореше.
- Бертий ти говореше? - Да.
- Какво ти каза? - Не знам, не помня вече.
Но помня ясно как звучеше гласът й. Безумно е, нали?
- Освен това бях бременна. - Бременна ли каза?
В съня ми бях бременна.
Тя не спираше да гали корема ми и да ми говори.
Явно ти си лудата.
Какво ще стане сега?
Нищо няма да стане. Защо? Искаш нещо да се промени ли?
Не знам, но какво ще стане, когато вашите вече не са сред нас?
Аз ще съм до нея. Никога няма да я оставя.
И аз никога няма да те оставя.
Държавата ли е длъжна да отсъжда кое е справедливо?
Разбира се. Баща ми не случайно работи в министерството.
- Ти какво каза? - Няма да го обсъждам сега.
- Защо не искаш? - Ще ти покажа черновата си.
Става, разбрахме се.
- Може ли още малко? - Защо?
- Защото искам още. - Вече имаш. Първо си допий чашата.
- Няма нищо. Ето. - Стига.
- Няма проблеми. - На 17 съм. Изпих една чаша.
- Само на 17 си, имаш много... - Имам да празнувам завършване!
- Приятелите ти минаха ли? - Да.
- И Фани ли? - Взе го с много добър.
- Фани има много добър? - Отървала е кожата.
Много е забавно.
- Къде ще празнувате довечера? - Ще сме у Илинка.
- Коя е Илинка? - Шегуваш се.
- Сериозно ли говориш? Стегни се! - Какво?
С Илинка сме приятелки от 10 години.
- Сигурна ли си? - Замълчи.
Сетих се! Знам коя е. Със средно дълга коса е.
- Какъв цвят е косата й? - Къде си дошла?
Помня е. Средна е на ръст.
- Да вървим, ела. - О, не.
- Ще ви поръчам нова. - Благодаря!
Какво стана?
Това е отвратително!
- Браво, Бертий! - Много хубаво я окуражаваш.
Браво на теб! Беше много добре. Желая добър апетит!
Добър апетит.
Това е супер. Сега ще можеш ли да ми намериш малко тирамису?
Имате ли поръчки за нея, че тръгва на мисия?
- Любов моя, защо не ядеш нищо? - О, не!
- Не се храниш. - Не го слагай в косата ми.
- Кога ли ще си ям от чинията? - Кога ще ядем нормално?
- Само веднъж да е. - Да е нормално.
Поне веднъж да е!
Чуйте, хора!
Всички с добри оценки да извикат дружно!
Останалите да сведат глави!
Имаме шампанско за всички! Шампанско!
"Препоръчваме започването на семейна терапия,
като част от бъдещото лечение на Бертий".
"Бащата отсъства често, а присъствието
на майката е твърде осезаемо".
"Възможно е застоят в развитието на Бертий да се корени
в чувство за вина, поради усложнения в бременността,
- приемане на алкохол и наркотици". - Приемах и двете.
Приемаше ги наведнъж.
"Дали настаняването в пансион е приемливо решение?"
Смешно ли ти е?
Разбира се.
- Защо не ми го показа по-рано? - Обадих се, но не ми вдигна.
- Така ли? Кога е било това? - Не ставаш за нищо, любими.
- Благодаря ти. - Онзи лекар беше задник.
Беше задник, с когото се радвам, че приключихме.
Поверяваме си децата на такива лекари.
Иска да я затвори в пансион.
Ако можех, щях да го зашлевя през лицето.
Чувствам се по-добре.
- Престани! - Какво?
- Трябва да престанеш. - Защо?
Защото така стоят нещата.
Все пак няма нищо помежду ни.
Може би има нещо малко все пак.
Недей, Антоан. Празнуваме завършването си!
Не ме карай да се чувствам неудобно.
- Как е? - Да си вземем ли питиета?
Идвам с теб.
Какво ще правим сега?
Ще се нафиркаме и ще се надрусаме.
Какво ще правим с Бертий? Стана ясно, че ще е с нас цял живот.
Сериозно ли ме питаш?
Не, шегувам се с теб.
- Голям си идиот тази вечер. - Така е.
Какво има?
Какво искаше да кажеш с това "Какво ще правим сега"?
Нас двамата ли имаше предвид, ние какво ще правим?
- Накъде биеш? - С право питаш.
Всичко се върти около Бертий.
Излизаме и Бертий е важна, ядем и пак е тя.
Обсъждаме почивката и мислим за нея.
Бертий е и в най-дребните детайли.
И вече ни няма просто "нас". Невъзможно е.
Вече няма "нас" и ти ще си тръгнеш.
Не те разбирам.
Не ме разбираш или ме разбираш и не искаш да го кажеш?
- Какво правиш тук? - Вече не се обаждаш.
Остави ме на мира. Не може ли човек да поживее малко?
- Ела, ще говорим отвън. - Спри, пусни ме!
- Ела да поговорим! - Боли ме!
Мислиш ли, че ми пука за проклетия покер,
- ресторантите и русите кучки? - Ще те прибера.
- Явно не иска да дойде. - Млъквай.
Спокойно, няма нищо. Не е нищо сериозно. Идвай.
Качвай се.
- Няма. - Не започвай пак, моля те.
Искам да се прибера пеш.
Какво си мислиш, че правиш с мен?
Извинявай.
Извинявай, не исках.
Съжалявам.
Извинявай, извинявай, извинявай.
Какво става, Бертий?
Ти гориш.
Кажи.
Ма... рион.
Честно казано, беше спокойна вечер. Паднах, но се изправих.
- Имате пица "Реджина". - За мен е.
Тристан маха с ръце от лодката.
Благодаря! Имаме "Капрезе" и "Карбонара" за 4-та маса, моля.
- Ало? - Сестра ти изчезна!
- Какво каза? - Не знам.
- С баща ти ще я търсим с колата. - Идвам и аз.
Бертий!
Това е сестра ми! Ела, Бертий!
Аз съм, аз съм, аз съм.
Аз съм, Бертий, аз съм.
Аз съм.
Обажда се Марион. Ало?
- Намерих я! - Божичко!
Къде сте?
В края на крайбрежната сме, към летището.
Не мърдайте оттам, идваме.
Превод ИВЕЛИНА МИНЧЕВА-БОБАДОВА
Филмът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО