Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Ne tak hlasitě, zlato, bolí nás uši.
Myslíš, že s globalizací vymizí hranice?
Ne. Spíš naopak, ne?
- Bertille, jez. - Rozviň to.
Čím rychlejší bude tok lidí, majetku i financí,
tím víc budou státy chránit samy sebe a uzavřou se.
Bertille, musíš jíst. Musíš se najíst.
- Posaď se. - Myslíš tím ty zdi, co se všude staví?
Kde je ta tabletka?
- Bože. - Sakra, Bertille!
- Co děláš? Ty ses zbláznila. - Copak se topí?
- To se mi zdá! - Není z cukru.
Hned se převleč.
Tak pojď!
To stačí!
Do prdele!
To ne!
- Moje zlatíčko se schová za mě. - Bertille mi neber!
To ne! To je moc!
Dobrý večer.
- Ahoj. - Ahoj.
Co se tu dělo?
Nic, proč?
Jen tak.
Tobě to není k smíchu?
- Ne. - Ale směješ se.
VŠE PRO BERTILLE
Sakra, Bertille.
Spí jako miminko.
Ona je miminko.
Jak to asi vypadá, když sní?
Na chvíli jsem si to představila a vlastně je lepší to nevědět.
No, to je.
Co bude pak?
- Jak to myslíš? - Přece víš.
Až umře?
- Proč o tom nemluvíme? - K čemu by to bylo?
Co se týče Marion, vážně nevím.
Je jí 17 a musí žít vlastní život, ale zakazuje si jakékoliv plány.
To ti jako důvod nestačí?
Bertille.
Bylo nebylo,
žila jedna malá nestvůra
z jiného vesmíru,
kterou v poslední chvíli zachránila před spáry vesničanů
malá holčička schovaná v lese.
Podívala se na ni a řekla:
"Ale ty nejsi nestvůra.
Nikdo tě nezná.
Když ses narodila,
bylas růžová.
Když jsi vyrostla, bylas celá bílá.
Když jdeš na slunce, jsi červená.
Když se bojíš, jsi zelená.
Když jsi nemocná, jsi žlutá.
Stejně jako já.“
To je nadělení!
Je to moje vina, večer jsem nezajistila lednici.
Dobré ráno, Bertille.
- Vyspala ses dobře? - To není vtipný.
- Ale je. - Vůbec ne.
Už musím jít.
- Jinak přijdu pozdě. - Běž, já poklidím.
- Určitě? - Jo, běž!
- Kdy se vrátí táta? - Nevím. Půjdeš s námi na pláž?
Kruci, co s tím děláš?
Marion, nech to být.
- Jak to myslíš? - Prostě to nech.
Ne, tohle už...
Ne, to nejez.
Vaše sestra snědla rostliny z vědeckého experimentu,
za který jste byla zodpovědná. Rozumím tomu dobře?
Ano, než jsem ráno šla.
Vaše sestra je tedy vegetariánka?
Nejen to, je to o dost složitější, ale
ano.
Marion, děláte si legraci?
Vůbec ne.
To bych od vás nečekala. Zmizte.
Už jsme byly v moři mockrát. Nic se neděje.
Bertille, pomalu.
- To je ono. - No vidíš!
Pořád je teplá, co?
A co ti řekla?
- Vyhodila mě. - Jak to?
Prostě vyhodila.
To je kráva.
Pak to ale asi probrala s ředitelem, přišla se mi omluvit do jídelny.
To mě štve, je to sice sranda, ale...
Opatrně, zlatíčko, vždyť spadnu!
Sakra! Vytáhni ji!
To není dobrý.
- Drž ji. - Drž jí hlavu.
- Dobrý? - Držím ji.
Nesmí mít hlavu ve vodě.
Krucinál! Pozor, vlna!
Zavolej sanitku, držím jí hlavu.
Dýchej.
Dobrý, už jedou.
Pět minut.
Už je to dobré.
- Co se stalo? - Koupaly jsme se.
Asi uklouzla, hned jsme ji vytáhly z vody.
Má zlomenou ruku.
Těsně nad zápěstím. Dali jsme jí sádru. Teď spí.
Mívá epileptické záchvaty často?
Ne, dvakrát až třikrát do roka.
Ale mívá hrozné záchvaty bolesti a nedá se s tím nic dělat.
Nevím, nic nezabírá.
Nechat ji u nás asi není nejlepší možnost.
- Musela by být připoutaná. - To ne.
Počkám, až se probudí, a vezmu ji domů. Klidně běž.
- Můžu ji vidět? - Jistě, je tam naproti.
Jste v pořádku?
Bála jsem se, že ji ztratím.
Chápu.
Rettův syndrom byl diagnostikován kdy?
- Před pěti lety. - A předtím?
Předtím? Najednou přestala žvatlat,
pak přestala používat ruce a nakonec i mluvit.
Zkusili jsme všechno,
všechny lékaře, všechny psychology.
A dospěli k diagnóze,
která nepřináší žádnou odpověď, nikdo nic neví jistě.
Je to jen nálepka, kterou jí dali na čelo.
Může zemřít každou vteřinou.
Musíme to zkrátka přijmout.
- Spí? - Ano.
Dáš si?
Víš,
někdy o ní sním.
Mluví se mnou.
Usmívá se na mě.
Jsme někde v přírodě,
v neuvěřitelné krajině.
Děláme různé věci.
Třeba?
Bavíme se, chodíme do baru.
Pijeme, tančíme.
A pak,
když ji vidím,
si říkám, že se náš život točí jen kolem ní.
Krmíme ji, utíráme, myjeme, sušíme.
Mluvím na ni, nikdy neodpoví. No jo.
Obejmu ji a ona nic necítí.
Říkám si,
že smrt ji aspoň nebude bolet.
Chápu.
Víš, každé ráno mám sevřený žaludek
strachem, že zemřela ve spánku.
Její život visí na vlásku a každý den je jako zázrak.
Ale když ji koupeme, je tu. Když jí, je tu.
Když na ni mluvíme, je tu. V jejím světě, ale je tu.
A abych to zvládla, víš, co dělám?
Říkám si, že ten její svět je úžasný. A že jsme jeho součástí.
Jo.
Jsme jeho součástí.
Takhle to zvládám.
Tohle je ráj! Je nám tu dobře.
- Ráj? - Jo.
Ráj, jasně.
Tady tohle?
Fakt tam skočí!
To je cvok! Jsi šílená!
Voda je skvělá!
Jsi blázen, Marion!
- Máš hlad? - Jo.
Trošku.
Hned jsem tu.
Tumáš.
To je tvoje restaurace?
Jo.
- Znáš ji? - Ne.
- Jdeme? - Kam?
- K mojí babičce. - Děláš si srandu?
Sakra, taky nic nevidím.
Jsem opilý.
To je fakt bída.
Jsi ve čtvrťáku?
Jak to víš?
Štve mě to, nudím se.
To je normální.
Banální, ale normální.
Ale zdá se, že si umíš poradit.
Proč to říkáš?
Nevím.
No tak, mluv.
Ne, nic.
Touláš se takhle s někým po nocích často?
Mohl bych být sériový vrah.
Úchyl.
Nemilosrdný.
No, nevypadáš tak.
Myslíš?
Tak to máš štěstí.
Přestaň kňučet, zlatíčko.
Kde jsi byla?
- Už nemá horečku? - Vůbec.
- Je celá červená. - To nic není.
Co děláš?
Poslouchej.
"Genetické nemoci jsou vzácné, dokonce výjimečné.
Přesto v Evropě postihují 35 milionů lidí.
Navíc téměř 50 procent těchto nemocí není diagnostikováno.
A pokud ano, pak většinou po měsících až letech tápání.“
- Takže? - Takže...
"Institut Imagine dosahuje jedinečných pokroků
v rámci inovací, ať už v oblasti diagnostiky či léčby.“
Co se tím změní?
To, že se odmítnu dívat, jak umírá. To se změní.
Rozumíš?
- A táta? - Zítra se vrací.
- Co říkal? - Že něco si občas zlomí každé dítě.
Připomnělas mu, že Bertille si zlomila ruku už počtvrté nebo popáté?
Zítra...
Jo, zítra
přijde na oběd Wilmarc s novou přítelkyní.
- Budeš tu, viď? - Ne, nebudu.
- Prosím. - Mám hodinu.
- Hodinu. - No jo.
Marion!
Let číslo 1970 do Nice, poslední výzva pro Gillese Roussiera.
- Ano? - Ahoj! Uletělo mi letadlo.
Další letí za dvě hodiny.
- Víš, že přijde na oběd Wilmarc? - Jo, vím.
- A co děláš? - Co dělám?
Půjdu nakoupit, když jsi zmeškal letadlo.
Mrzí mě to. Budu tam asi tak...
Nejez to mýdlo!
Hotovo.
Pomalu.
Přestaň!
- Dobrý? Co se děje? - Nic, jen mě štve. Kdes byla?
Otci uletělo letadlo, musela jsem na nákup.
- Jdu pozdě. - To mě mrzí, zlato.
To nic.
To tričko je hezký.
- Půjdeme večer ven? - Jasně.
- Musím se učit. - Blbost.
- Proč jako? - Už máš dobrou známku jistou.
Tak makej jako já.
Ne, díky.
- Navíc je tu tenhle týden táta. - Nevadí, vyrazíme si jindy.
- Ach jo. - Ilinko?
- Ano? - Pojď sem.
Sakra, už zase já.
- Dobrý? - Jo, a v módu Simone Bilesový.
Skvěle.
Tak jo. Ukázka ladnosti.
Pořád si říkám, jak to vaši s tvojí ségrou zvládají.
Jak to myslíš?
Nevím, prostě
nemají vlastní život.
- A mě se nezeptáš, jak to zvládám? - Kdo...
Kdo to je?
- Kdo? - Nikdo.
Nikdo? Usmíváš se kvůli nikomu?
- Cože? - Řekni mi to!
- Nech mě! - Kdo to je?
Tohle je fajn. Jste tu spokojení?
- Zlato, že je to tu skvělý? - Jo, skvělý. Jak jste tu dlouho?
Dva a půl roku.
Kolik už jí je?
- Je jí patnáct. - Páni, už.
Pojď se mnou.
Pojď.
- Znáš ji už jako miminko, viď? - Úplně malinkou.
- Ahoj, všichni! - Tady je!
Už na tebe čekáme.
Rád vás vidím. Jak se máte?
- Dobře. A ty? - Fajn.
Už ve vodě?
- Už jsi ve vodě? - Čekám tu na tebe.
- Tak se předveď. - Sleduj.
- Jak je? - Fajn. Co ty?
Dobrý.
Ahoj, Bertille.
Jak se vede?
Zlobíš se, že jsem zmeškal letadlo, viď?
A teď se směješ?
Směješ se mi?
Odpustíš mi?
Odpustíš mi to, viď? No jo.
Ano, odpustíš.
Tak, dobrý, dobrý.
V pořádku, dobrý.
Co se děje?
- Zůstanete na večeři? - Rádi bychom, ale zítra brzy vyrážíme.
- Vrátíme se do hotelu. - Když tak příště.
Bertille, pojď už z vody.
- Co se děje? - Nic, je jí zima. To poznáš, ne? Pojď.
- Je v pořádku. - Má husí kůži. No tak.
Pojď, zlato.
Dobře, pojď.
Tak. Zůstaň tam. Nic nedělej, jako by se nic nedělo.
- Jdu pro ručník, nehýbej se. - Tady, ručník.
To je dobrý.
V pořádku. Už rozumím.
Nemusíte se na mě tak dívat.
- Vám se moje dcera nelíbí? - Madeleine.
Co? Myslíš, že to nevidím? Ty pohledy, ten stud a rozpaky?
Nechtějí tu zůstat. Chtějí odejít.
"Jak se máte? Jak se má Bertille? Páni, je jí patnáct. Máte se tu skvěle...“
- Madeleine... - Stůj, to je dobrý, je to snadný.
Na nic nesahej. Radši k tý příšeře ani nechoď.
Pojď, zlato. Pojď.
- Madeleine. - Tak co, jsou pryč?
Přestaň.
- Přestaň. - Koukej, jak tvá dcera hezky tancuje.
- Sleduj! - Nemůžeš jim to mít za zlé.
No tak, přestaň.
My dva jsme takoví.
Jsme takoví.
- Jsme takoví. - Dobře, jo.
Jestli už takoví nejsme...
Učíš se, to je dobře.
Nastup.
- Počkej, musím zaplatit. - To je dobrý, znám šéfa.
Kam jedeme?
- Co teda budeme jíst? - Všechno.
- Ochutnáš a řekneš mi. - Dobře. Jo.
Otevírám novou restauraci ve staré části Nice.
- Přeberu jim šéfkuchaře. - Toho chlapa?
Toho, cos ho před chvíli viděla. Je to génius.
Bude mě stát majlant, ale to pochopíš. A nemusíš všechno sníst.
- Ty chápeš všechno. - To spíš ty.
To jo.
Tak tedy, "ke stolu“.
- Co se děje? - Nic, padáme.
Šla jsem k pediatrovi, tajně.
Protože jsem se styděla.
A on mi řekl, že ji musím přestat srovnávat s její sestrou Marion,
protože každé dítě se vyvíjí jinak.
Pravda.
A pak jí, po letech tápání, diagnostikovali neurologický syndrom.
Vzpomínám si,
jak jsem vyšla s Bertille z nemocnice a viděla projíždějící auta,
viděla jsem lidi, okolní svět, který se dál točil,
a já měla pocit, jako by mě někdo vysadil před branami pekla.
To je normální. Tři čtvrtiny rodičů reagují stejně.
Zkrátka to není snadné.
Proto nesmíme rodiče, kteří se hroutí nebo to vzdávají,
vnímat jako lhostejné či dokonce kruté.
Nejspíš jim chybí pomoc či prostředky.
V tu chvíli leží odpovědnost na nás všech.
Vždyť kdo by dokázal tak kruté pravdě čelit sám?
Nikdo.
Urazila jste s Bertille neuvěřitelnou cestu.
Dochází vám to?
- Nevím. - Jistě.
- Chcete vědět, jak to bude? - Ano. Pardon.
Pokusíme se stanovit diagnózu,
abychom mohli nemoc Bertille pojmenovat.
Zjistit, který gen je za to zodpovědný a zda už na tom vědci pracují.
Promiňte, mám dotaz. Je sice předčasný, ale trápí mě to.
Mé dceři Marion je 17 let a já bych chtěla vědět,
jestli jednou bude chtít mít děti.
Na vašem místě bych se ptala stejně.
Nejprve ale musíme odhalit nemoc Bertille.
A postupovat krok za krokem, bez konkrétního cíle.
Nesmíme očekávat okamžité odpovědi.
Berte to tak, že jsme zatím nedokonalý obor medicíny.
Pozorujeme a děláme malé krůčky.
Doufám, že to dopadlo dobře.
Jsem trochu na rozpacích.
Chápu.
Můj mladší bratr má také vzácnou genetickou poruchu.
Zaměřuji na ni svůj výzkum.
Mějte se hezky. Na shledanou, Bertille.
Jo, jenže oni zkoumají všechny případy do hloubky,
pomocí nejmodernějších technik. Je to něco úplně jiného.
Posloucháš mě vůbec?
Je to skvělá zpráva, existuje naděje. Proč se tak tváříš?
Takováto naděje je jako válka,
kterou člověk vyhlásí, aniž by ale věděl proti komu.
Jsou to informace, které se valí jedna za druhou.
A kterým vůbec nerozumíme.
Nová slova, přístup, způsob myšlení, chování,
zdánlivě pro dobro dítěte, ale nakonec
se nic nezmění, což dobře víš. Už jsme zažili dost, nemám na to sílu.
Tak co navrhuješ? Budeme ji dál zabavovat?
A proč ne?
Bertille má nevyléčitelnou nemoc.
Tak to je.
Všechny ty otázky proč a jak. "Je to naše vina?“
"Je to moje vina?“ "Je to...“
Něco se pokazilo. Tak to zkrátka je a tečka.
Já tě teď ale potřebuju.
Dobře.
Musely jsme obejít tři hotely, než nás někde vzaly.
No jo. Klasika.
Je to jeho čtvrtá, pátá restaurace na pobřeží?
Věřil bys tomu? Je to skvělej podnik.
Ale okolí je dost příšerný, nebude to podle mě fungovat.
Přesčasy, jídlo, ubytování. Dvojnásobný náklady.
- Máš tam svůj tým? - Jo, ale stojí mě to majlant.
- Můžu si připálit? - Jistě.
Marion?
Nehledáš na léto práci na pláži ve Villefranche?
- Ne. - Škoda.
- Co budeš dělat po maturitě? - Nic.
- Moc pěkná hra. - Výborně zahraný.
- Je ti líp? - Na chvíli jsem usnula.
Umíš to hrát?
Ano.
A baví tě to?
Teď už ne.
Proč ne?
Poznala jsem pár hráčů.
Bezva důvod.
Odvezu tě.
Co to děláš?
Cože?
Co vlastně chceš?
Nic.
Myslíš, že seš nádherná?
Neodolatelná?
Proč mi to říkáš?
Nedochází ti, jak ses chovala?
Vezmu tě ke známým a ty se tam ožereš.
Já nejsem tvůj kámoš ze střední.
Rozumíš tomu?
Vystup si, Marion.
Můžeš už jít, prosím?
Ahoj.
Ty nespíš?
- V pohodě? - Jo.
Máma už spí?
Mám ti uvařit čaj?
Už jsi přemýšlela, co chceš dělat příští rok?
Dáš mi cigaretu?
Ty kouříš?
Občas, tajně.
Musíš chodit na vzduch, Marion.
Žijeme tu jak v kleci.
Pod zámkem.
Kvůli tvé sestře a jejímu podivnému životu.
Musíš víc myslet na sebe, jinak to časem nevydržíš.
Budeš nás mít najednou dost.
Udusíš se tu. Rozumíš?
Kvůli nám ani Bertille si nesmíš nic odpírat.
Nedělej si s tím tolik starostí.
"Největším štěstím života
je vědomí, že jsme milováni.
Za to, jací jsme, a vzdor tomu, jací jsme.“
Victor Hugo.
Páni.
Skvěle.
Ještě jsi trochu opilá, co?
THOMAS ON LINE
"Promiň...“
THOMAS OFF LINE
- Něco se stát muselo, ne? - Léo, přestaň. Jsi neodbytnej.
- Dal jsem je dohromady. - Nemluv tak o Alye.
- Dělám to pro něj. - Nejsi upřímnej.
- V čem? - Prostě jen kecáš a kecáš.
Vážně, chtěl jsem mu ji dohodit.
A pak si říkám: "Je to vůl.“ Seš vážně blbec.
Už je to otravný.
- Mám špatný vazy. - "Konec kariéry.“
Sledujte! Kolekce na příští zimu i léto.
Koukněte na mě! Jsem sexy nebo ne?
- Hodně. - Můžeš čůrat i v bazénu.
- To by se ti líbilo, co? - To myslíš vážně?
- To není vtipný. - Ale je.
- Sundej to. - Dej taky jednu Léovi. Jednu "vodní“.
- Sundej to! - Klid, je to jen plína.
- Byl to jen vtip. - Léo, sklapni!
- Takže sranda, jo? - No, já...
Vypadněte odsud.
- Sundej to, slyšíš? - Jo, promiň.
Vypadněte!
Mám zůstat?
V pohodě?
Bude to chvíli trvat, než dostaneme výsledky.
A opakuji, není jisté, že něco najdeme.
Nicméně budeme pátrat, jakou genetickou mutací Bertille trpí.
Jestli jde o mutaci spontánní, nebo dědičnou,
jestli jde o mutaci v genomu, jestli došlo k deleci...
K deleci?
Delece je chybějící část genomu, jako kdyby se rozpustil.
Jako když listuje encyklopedií a zjišťujete, zda v ní nechybí stránka.
- Ahoj. - Ahoj.
Naši se vrací domů.
Dobře.
Tak se měj.
Jo.
- Ty brečíš? - Ne.
- Fakt brečíš. - Vůbec.
To je láskou.
Jsi do mě blázen.
- Byla to zas Fanny, kdo... - Přestaň s tím.
- S čím? - Říkala jsem, že o tom nechci slyšet.
Co to děláš? Je to dobrý?
- Ušli jsme sedm kilometrů. - Sedm?
- To se mi zdá moc. - Je to tak.
- Dobře. - Tak jo.
- Sedneme si? - Jo.
- Nech to na mně. - Jo.
- Mami! - Copak je?
- To nic. - Promiňte.
- Na shledanou. - Nashle.
- Pozor, vyvrtne si kotník. - Bertille!
- Bertille, no tak. - Je to strašně nebezpečné!
- Ne, to přece... - Jaký přece?
- Co jako "přece“? - Nic neříkám.
Ještě jsem nic nevybalila, a už si stěžuje.
- Nestěžuju si. - Ale stěžuješ.
V pohodě?
Jo, koukám na tebe.
Je ledová.
Nechápu, jak to děláš.
Co čekáš od výsledků těch testů?
Nečekám nic.
A rozhodně ne zázrak.
Myslíš, že já na ně čekám jako na zázrak?
To jsem neřekl.
Jen opakuju, že v tomhle ohledu nic nečekám.
- V nic nedoufám, toť vše. - A Bertille podle tebe taky nic nečeká?
Vzpomínáš, jak jsi zmeškal letadlo?
Byls v Římě.
Já byla doma s Bertille a s tvými přáteli. Pamatuješ?
Myslím, že jo.
Myslíš?
- Jo. - To ráno jsem se ti snažila dovolat.
Nejmíň tři hodiny před odletem. Nezvedals to.
Chtěla jsem, abys mi přivezl kafe.
Tak jsem volala do hotelu. Přepojili mě na tvého šéfa.
Řekl, že jsi právě odjel.
Proč mi to říkáš až teď?
Vybavilo se mi to, když se na tebe dívám.
Poslyš,
noc předtím jsem nespal, byl jsem vyčerpaný.
Dobře.
Já taky.
Taky jsem často vyčerpaná.
No tak, Bertille!
Bertille, prosím!
Vstaň!
No tak! Dělej, vstaň!
Máš zvláštní smysl pro humor. Dělej!
Tati!
Počkej. Vstávej, Bertille.
No pojď!
- Počkej, jak ji chceš nést? - Takhle.
Dobře.
Jako obvykle.
Už jen šest kilometrů.
Pozor na hlavu.
A všechny studie i s číselnými údaji
budou samozřejmě předány jednotlivým útvarům.
A ještě na závěr...
Šlo to celkem dobře, ne?
Až na Němce, jako obvykle.
Vůbec jim nerozumím, měli jsme tři schůzky a oni pořád mlží.
Je to otrava.
Françoisi.
Mám ještě jednu dceru.
Mám Marion, kterou znáš, a
ještě jednu holku.
Bertille.
Bertille?
Jo.
Nikdy jsem ti o ní neřekl.
Ani nikomu na ministerstvu.
Mám patnáctiletou dceru,
je postižená.
Nemluví.
A má vážnou vývojovou retardaci.
Dobrá.
Proč jsi mi o tom nikdy neřekl?
Protože...
Není to snadné, bál jsem se.
Ale čeho ses bál?
Když se ti přihodí taková věc,
vůbec to nechápeš.
Užírá tě to.
Když se na to dítě podíváš, říkáš, že za to můžeš.
A že si totéž myslí i ostatní.
Jak sis mohl byť jen na vteřinu myslet, že bychom za tebou nestáli?
Kariérní komplikace.
Budu potřebovat čas,
abych se o ni staral.
- Jak to šlo? - Dobře.
- Což znamená? - To znamená...
Že to šlo dobře.
Bertille mluvila dobře.
- Mluvila? - Ano.
- Slovy? - Slovy, svými slovy.
A vy,
jste v pořádku?
- Já? - Ano.
Jsem v pořádku.
- Kdy se vracíte do Paříže? - Za dva týdny, jedenáctého.
- Jde to tam dobře? - Ano, rozhodně.
Dám vám s sebou stručnou zprávu pro ošetřující personál.
Tak.
A je to.
- Tady. - Děkuji.
Bertille,
brzy na viděnou.
PSYCHOLOG DĚTÍ A DOSPÍVAJÍCÍCH
"Vážený kolego...“
"...stagnace... rodičovský pocit viny... ...komplikované těhotenství...“
"...péče v ústavu pro duševně nemocné...“
Dovolali jste se Gillesu Roussierovi. Zanechte vzkaz.
Sakra.
Ano?
Vzbudila jsem tě?
Spala jsem u Fanny.
- Kolik je? - Deset.
Co se děje?
- Nic, jdu s Bertille od psychologa... - Mami, musím do školy.
- Za pět minut s Fanny jdeme. Zavolám. - Jistě. Ahoj, zlato.
Pusu. Ozvu se.
Thomasi?
Dovolali jste se Thomasovi, nejsem dostupný, nechte mi vzkaz.
Zamkl jsi mě, trčím u tebe doma. Zavolej.
Sakra!
Dovolali jste se Thomasovi.
- Kolik je hodin? - Tři.
Kruci. Měla jsem školu!
- To není konec světa. - Budu mít absenci.
- Co asi řeknu našim? - Unavuješ mě.
Letím z práce, abych byl s tebou, a ty mi ztropíš dětinskou scénu!
Podívala ses na stůl?
Ne.
Co to je?
Hádej.
Zkus si ho.
To ne.
Klid, nežádám tě o ruku.
Je to jen dárek.
Zasloužíš si ho.
"Co děláš?“ "Odpovíš mi?“
Nevím, co dělat, má strašné bolesti. Nemůžu jí dát další prášek.
Mami, prosím, vstávám v šest, maturuju z filozofie.
Marion, já to vím.
Přestaň!
Nech mě!
Bertille.
Dobrý.
Přestaň! Tak dost!
- Haló? - Jsi připravená?
- Kde jste? - Čekáme před domem.
Dobře.
- Kde jste byly? - Na projížďce.
Celou noc?
Aby ses vyspala.
Jsi cvok.
Máme to v rodině.
Tak jsme tady.
Jo.
Jsi nervózní?
Nevím.
Uvidíme.
Zlatíčko.
Můžete otevřít zadání.
A sakra.
Tohle jsme měli?
To jsme neprobírali.
- Volali z toho ústavu. - Dobrý den, jeden na "Našim láskám“.
- Film už začal. - Nevadí.
Jedeme za tátou do Paříže. Mají výsledky.
Děkuji. Takže?
Je to Phelan-McDermidův syndrom, mikro-delece na 22. chromozomu.
Pak ti to vysvětlím.
Jsou to prý děti, co mají radost ze života,
mají své tužby a spoustu věcí chápou.
- Slyšíš mě? - Jo.
Mají i tvoje výsledky.
Nejsi nositelka toho vadného genu.
Až budeš chtít mít děti, nic ti nehrozí.
A kromě toho,
délka jejího života je stejná jako u kohokoliv jiného.
Víš, co to znamená?
Že bude žít. Bude s námi dál vyrůstat.
Musím už končit, zlato, zavolám ti pak.
- A kdy se vrací? - Zítra.
To je fakt hrozný.
Včera se mi o ní zdálo.
Byly jsme spolu a mluvila se mnou.
- Bertille? - Jo.
Co ti říkala?
Nevím, to si nepamatuju.
Ale pamatuju si její hlas. Šílený, co?
A já byla těhotná.
Počkej, těhotná?
V tom snu jsem byla těhotná.
Sahala mi na břicho a mluvila na mě.
Ty seš cvok.
A co bude dál?
Nic.
Co by mělo být dál?
Já nevím, ale
co až tu tví rodiče nebudou?
Budu s ní já.
Nikdy ji neopustím.
Já tebe taky ne.
"Je úlohou státu, aby rozhodoval, co je spravedlivé?“
Můj táta přece nedělá na ministerstvu pro nic za nic.
- Cos na to řekla? - Teď to nech být.
- A proč? - Dobře, ukážu ti osnovu.
- No dobře. - Můžu dostat ještě?
- Co? - Ještě trochu vína.
- Ještě tam máš. Dopij to. - Tak jo.
- Stačí. - Klid.
- Je mi sedmnáct. - O to přece nejde.
Oslavuju maturitu.
- Kamarádi ji zvládli taky? - Jo.
- I Fanny? - S vyznamenáním.
Cože, Fanny?
- Letos to byla brnkačka. - Moc vtipný.
- Kde je večer ta oslava? - U Ilinky.
- Kdo je Ilinka? - Jako vážně?
- Co je? - No tak, Gillesi!
- Ilinka, kamarádím s ní od deseti let! - Ilinka? Určitě?
- Ty se mi zdáš. - Jo, už vím, vlasy má po ramena.
- A jakou barvu? - No tak, pojď.
- Vím, má je po ramena. - Už jde.
Objednám vám novou.
Co se děje?
To je příšerný.
Bravo, Bertille.
- Do toho, povzbuď ji. - Bravo. Skvělá práce.
- Dobrou chuť. - Dobrou chuť.
Mohla bys mi přinést
odvedle kousek tiramisu?
Nějaké objednávky, holky? Vyráží na lov.
Zlato, vždyť vůbec nejíš.
- Vůbec nejíš. - Ne, do vlasů ne.
- Co jíst ze svého talíře? - Může někdo jíst normálně?
- Prostě normálně. - Slušně jíst.
Aspoň jeden.
Poslouchejte! Kdo má vyznamenání, zařičte!
A vy, co ne, sklopte hlavy!
Šampaňský pro všechny!
Šampaňský!
"V rámci režimu, do kterého bude Bertille zapojena,
by bylo vhodné zahájení rodinné terapie.
Otec často nepřítomný, matka angažovaná, snad až příliš.
Což se jeví jako příčina stagnace ve vývoji Bertille.
Rodičovský pocit viny, zřejmě díky komplikovanému těhotenství.
- Alkohol, omamné látky.“ - Obojí.
Současně.
"Je péče v ústavu pro duševně nemocné přijatelné řešení?“
Taky se bavíš?
Jistě.
- Proč jsi mi to neukázala dřív? - Hned jsem ti volala, nebrals to.
Vážně? Kdy to bylo?
Jsi nemožný, lásko.
- Díky. - Ten chlap je debil.
Jsem ráda, že už s ním nemáme co do činění.
Takovým lidem svěřujeme děti.
Nechal by ji zavřít. Chápeš to?
Nejradši bych mu jednu vrazila.
To je úleva.
Hop!
- Nech toho. - Čeho?
Prostě přestaň.
Proč?
Tak to prostě je.
Není to tak,
že by mezi námi něco bylo.
Trochu asi jo, ne?
Antoine, no tak!
Oslavujeme maturitu.
Tak tady netrucuj.
- A co budeme dělat teď? - Opijeme se.
A něco si šlehneme.
Myslím s Bertille.
Teď ji máme na celý život.
To myslíš vážně?
Jistěže ne.
Dneska jsi divnej.
Jo.
Co je?
Když říkáš, "co budeme dělat teď,“
jak to myslíš?
Když jsi to řekl, mluvils o nás?
Jak to myslíš?
Máš pravdu.
Je tu jen Bertille.
Když jdeme ven, Bertille. Když jíme, na dovolené, Bertille.
Bertille je v každé maličkosti.
"My“ už není.
Není to možný.
"My“ neexistuje a
ty odejdeš.
Nerozumím ti.
Nerozumíš, nebo
rozumíš a nechceš to přiznat?
Co tu děláš?
Vůbec mi nevoláš.
Dej mi pokoj! Nemůžeš mě nechat dýchat?
- Promluvíme si venku. - Pusť mě!
- Promluvme si! - To bolí! Je mi to u prdele!
Ten tvůj poker, restaurace, odbarvený čubky.
Dělej, jdeme.
- Nikam nechce. - A co hodláš dělat?
Dobrý, o nic nejde.
Nastup.
- Ne. - Sakra, nezačínej zas.
Chci jít pěšky.
Nehraj si se mnou!
Promiň.
Omlouvám se.
Promiň mi to.
Já...
Promiň.
Ahoj, Bertille.
Celá hoříš.
Copak?
Marion.
Byl to meditační večer, upadl jsem, pak se zvedl...
- Pizza Regina? - Pro mě, děkuji.
- Tristan byl na lodi... - Děkuji.
Caprese a carbonara na čtyřku.
- Haló? - Tvoje sestra utekla.
- Co? - Nic nevím. Jedu za tátou.
- Budeme ji hledat autem. - Hned jedu.
Berille!
To je moje sestra. Bertille!
To jsem já.
Bertille, to jsem já.
To jsem já.
To je Marion. Ano?
- Našla jsem ji. - Bože.
- Kde jste? - Na konci promenády, blíž k letišti.
Zůstaňte tam, už jedeme.