Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Polako, dušo. Budi tiho.
Hoće li globalizacija ukinuti granice?
Ne. Sasvim suprotno, slažeš se?
Bertille, jedi. -Objasni.
Što je brži protok
ljudi, robe,
valuta,
to su pojedine države više okrenute same sebi.
Bertille, sad moraš jesti.
Moraš jesti. Sjedni.
Misliš da će svi podići zidine?
Gdje je tableta?
Kvragu, Bertille!
Zašto si to učinila? Jesi li poludjela?
Dobro je, neće se utopiti.
Glupo je! -Ili otopiti.
Sad je moram presvući.
Sad je dosta!
Kvragu!
Čovječe!
Ostani iza mene.
Ne zauzimaj strane!
Ne to!
Dobra večer.
Bok! -Bok!
Što se dogodilo?
Ništa. Zašto?
Pitam tek tako.
To ti nije smiješno?
Ne.
Ali smiješ se.
SVJETLOST U NAMA
Kvragu, Bertille.
Spava kao beba.
I jest beba.
Možeš li zamisliti njezine snove?
Maloprije sam to pokušala i mislim da ne želimo znati.
Upravo tako.
Što će se dogoditi?
Kako to misliš?
Dobro znaš.
Kad umre?
- To ne spominjemo. - Zašto bismo?
Radi Marion.
Ima 17 godina, treba živjeti svoj život,
ali ustručava se.
Nije li to dovoljno?
Bertille.
Bilo jednom davno
jedno malo čudovište
iz drugog svijeta.
U zadnji ga je trenutak od bijesnih seljaka spasila
jedna djevojčica koja se skrivala u šumi.
Pogleda ga i kaže:
"Pa ti nisi čudovište!
Nitko te ne poznaje.
Kad si se rodio,
bio si ružičast.
Kad si narastao,
postao si sav bijel.
Kad izađeš na sunce, crven si.
Kad se bojiš, zelen si.
Kad si bolestan, žut si.
Kao ja."
Kakav nered!
Zaboravila sam zaključati sinoć, baš sam glupača.
'Jutro, Bertice!
- Dobro si spavala? - Nije smiješno.
Jest. -Nije baš.
Dobro, moram ići.
Kasnim. -Ja ću počistiti.
Sigurno? -Da. Idi.
- Kad se tata vraća? - Ne znam. Vidimo se na plaži?
Što to radiš?
Ne ostavljaj stvari okolo.
- Što to znači? - Ostavljaš ih okolo.
Ma daj...
Ne jedi to.
Sestra ti je pojela biljke
pokusa za koji si bila odgovorna?
To mi želiš reći?
Tako je. Malo prije negoli sam pošla jutros.
Dakle, tvoja je sestra vegetarijanka.
Ne samo to. Malo je složenije, ali...
Da.
Marion, zafrkavaš me?
Ne.
To ti ne priliči. Izađi.
Sto smo puta ušle u more!
Bertille, polako, polako...
Evo. Ušle smo.
Još je toplo.
Što ti je rekla?
Izbacila me. -Molim?
Da, s nastave.
Glupača.
Razgovarala je poslije s upravom. Ispričala se u kantini.
To me živcira. Zanimljivo...
Polako! Past ću!
Izvedi je, izvedi je...
Nešto nije u redu.
- Neka bude vani. - Drži joj glavu.
Možeš? -Ja ću, ja ću.
Drži joj glavu iznad vode.
Kvragu!
Pazi, val!
Pozovi pomoć. Ja ću je držati.
Diši, diši.
Dobro je. Stižu.
Za pet minuta.
Završilo je.
Što se dogodilo?
Bile smo u moru,
vjerojatno se pokliznula, odmah smo je izvukle.
Slomila je ruku.
Iznad zapešća. Stavili smo joj gips. Spava.
Često ima epileptične napadaje?
Ne baš, dva-tri puta na godinu.
Ali trpi strašne bolove, a ne mogu ništa učiniti.
Ništa ne djeluje.
Ne bi bilo idealno zadržati je ovdje.
Morali bismo je vezati. -Nikako.
Kad se probudi, vodim je kući.
Ti idi kući.
- Mogu li je vidjeti? - Naravno. Preko puta je.
Dobro ste?
Mislila sam da sam je izgubila.
Razumijem.
A kad su joj dijagnosticirali Rettov sindrom?
Prije pet godina.
A prije toga?
Prije toga, najednom je prestala brbljati.
Zatim se prestala
služiti rukama pa je prestala govoriti.
Bili smo posvuda.
Kod svakog liječnika.
Svakog psihologa.
I dali su nam tu dijagnozu
koja ne daje nikakve odgovore.
Nitko ništa ne zna.
To je samo etiketa koju su joj nalijepili na čelo.
Može umrijeti svaki tren, a...
Mi živimo s tim.
Spava?
Da.
Hoćeš li jesti?
Znaš...
Sanjam je katkad.
Razgovara sa mnom.
Smiješi mi se.
Uvijek smo u krajolicima
i mjestima koji su predivni...
Radimo nešto zajedno.
Što radite?
Zabavljamo se. Idemo u barove.
Pijemo i plešemo.
A onda...
Pogledam je
i shvatim da nam se životi vrte oko nje.
Hranimo je, brišemo joj guzu, peremo je, sušimo.
Razgovaram s njom, ali mi nikad ne odgovori.
To je sve.
Držim je za ruku, ali ništa ne osjeća.
Pa imam dojam...
Da joj ni smrt ne bi naudila.
Razumijem.
Znaš, svako jutro imam čvor u želucu.
Mislim da je možda umrla u snu.
Život joj visi o niti, svaki je dan čudo.
Ali kad je kupamo, kad jede, prisutna je.
Kad razgovaramo s njom, u svojem je svijetu, ali prisutna.
A kako bih izdržala,
znaš li što radim?
Kažem si da je njezin svijet predivan.
I da smo mi dio njega.
Mi smo dio njega.
Tako izdržavam.
Ovdje je raj!
Raj? -Tako je.
Nije normalna!
Voda je ugodna!
Nisi normalna, Marion!
Gladna si?
Da.
Malo.
Vraćam se odmah.
Izvoli.
Nadam se da je restoran tvoj.
Jest.
Znaš za njega? -Ne.
Ideš?
Kamo?
Mojoj baki.
Šališ se?
Ništa ne vidim.
Previše sam popio.
Promašiš svaki put!
Maturantica si?
Kako znaš?
Umirem od dosade.
To je normalno.
Često i normalno.
Ali čini se da se ti držiš.
Zašto to kažeš?
Ne znam.
Znaš, reci mi.
Ne, ništa.
Često tako pratiš ljude usred noći?
Možda sam serijski ubojica.
Perverznjak.
Okrutni.
Okrutni...
Ne izgledaš tako.
Ne?
Recimo samo da imaš sreće.
Ne škrgući, dušo.
Gdje si ti bila?
Nema više vrućicu?
Gotovo. Crvena je.
To nije ništa.
Što radiš?
Slušaj.
"Pojedinačno, genetske su bolesti rijetke, iznimne čak.
Ali Europa broji 35 milijuna slučajeva.
Nadalje, 50% tih bolesti
nije dijagnosticirano. Kad se dijagnosticiraju,
to je često nakon mnogo izgubljenih godina."
I? -I...
"Institut Imagine dokazao je svoju jedinstvenu stručnost
ubrzavanjem inovacija za dijagnozu i liječenje."
Koliko će to stajati?
Stajat će to da je neću gledati kako umire.
Shvaćaš?
A tata? -Vraća se sutra.
Što on kaže?
Kaže da sva djeca lome kosti.
Podsjetila si ga da se Bertille to dogodilo četiri-pet puta?
Sutra.
Molim te, sutra.
Wilmarc dolazi na ručak s novom curom.
Reci mi da ćeš biti doma.
Ne, nikako.
Molim te. -Moram u školu.
Školu...
Marion!
Let 1970 za Nicu,
posljednji poziv za Gillesa Roussiera.
Da?
Zakasnio sam na avion.
Sljedeći je za dva sata.
Sjećaš se da Wilmarc dolazi na ručak?
Da, znam.
Što radiš?
Što radim?
Idem u kupnju jer si zakasnio na avion.
Oprosti. -Da.
Trebao bih doći oko...
Ne jedi sapunicu!
Polako.
Prestani!
Što je bilo?
Ništa. Naporna je. Gdje si bila?
Tata je zakasnio na avion, pa sam morala u kupnju.
Sad kasnim. -Oprosti, dušo.
U redu je.
Lijepa ti je ta vesta.
Izlazimo večeras? -Kako?
Ja učim. -Ma daj!
Što?
Već imaš sve petice.
Uči kao ja, stara.
Ne, hvala.
I tata mi je doma.
Nema veze. Drugi ćemo put. -Koma.
Ilinka? -Da?
Dođi, molim te.
Zašto uvijek ja?
Može Simone Biles? -Da.
Demonstracija gracioznosti.
Uvijek se pitam kako tvoji roditelji uspijevaju s tvojom sestrom.
Kako to misliš?
Ne znam...
Sigurno nemaju svoj život.
Ne pitaš se kako ja uspijevam?
Pitam.
Tko je to?
Tko je to? -Nitko.
Nitko?
Smiješiš se nikomu?
Daj, pokaži mi!
Ne! -Tko je to?
Lijepo vam je ovdje.
Nije li super, dušo? -Jest.
Dugo ovdje živite?
Dvije i pol godine.
Koliko godina ima sad?
Petnaest.
Već?
Dođi sa mnom.
- Poznavao si je kao malu? - Da, malog račića.
Bok svima!
Evo ga!
Dugo ti je trebalo.
Drago mi je vidjeti te. Kako je?
- Dobro, a tebi? - Da. -Već si u vodi?
- Već si u vodi? - Da. Čekam tebe.
Pokaži mi svoje pokrete. -Gledaj.
Kako si? -Dobro, a ti?
Dobro.
Bok, Bertice.
Dobro si?
Duriš se jer sam zakasnio na avion?
Sad se smiješ.
Smiješ se?
Oprostit ćeš mi?
Oprostit ćeš mi, je li tako?
Naravno da hoćeš.
Dobro, dobro...
Ušla si, ušla si.
Što se događa?
Ostajete na večeri?
Hvala, ali putujemo rano ujutro.
Vratit ćemo se u hotel. -Drugi put.
Dođi, Bertille, idemo.
Što je bilo? -Ništa, hladno joj je. Vidi se.
Dođi. -Nije.
Hladno joj se. Naježila se.
Dođi, dušo.
Dođi. Ti ostani ondje.
Ne radi ništa. Kao da je sve u redu.
Idem po ručnik. Čekaj me ovdje. -Evo.
Uzmi moj. -Ne treba.
U redu je, shvatila sam.
I ne gledajte me s osudom.
Ne sviđa vam se moja kći? -Madeleine.
Što je?
Misliš da nisam primijetila?
Poglede, neugodnosti.
Ne žele ostati. Žele otići kući.
"Kako si? Kako je Bertille? Nismo se dugo vidjeli.
Petnaest joj je. Lijepo je ovdje." Dosta. -Madeleine.
Dosta. Ostanite ondje.
Prelako je.
Ne dirajte je. Ne približavajte se čudovištu.
Dođi, dušo. Dođi.
Madeleine?
Riješio si ih se?
Prestani.
Pogledaj kako ti kći dobro pleše.
Pogledaj! -Nisu oni krivi.
Prestani.
Ti i ja bismo trebali biti ovakvi.
Ovakvi, ovakvi...
Dobro. Prestani.
Ako nismo... Ako više nismo...
Učiš. To je dobro.
Uđi.
Čekaj, moram platiti.
Ne trebaš, poznajem vlasnika.
Kamo ćemo?
I što ćemo jesti? -Sve.
Kušaj i reci mi. -Dobro.
Otvorit ću restoran u starom dijelu Nice.
Ukrast ću im chefa.
Tip kojeg si vidjela maloprije.
Tip je genijalac.
Skup je, ali vrijedi.
Ne moraš sve pojesti.
Sve si shvatila.
Sve sam shvatila. -Da.
Idemo, za stol!
Za stol.
Što je bilo? -Ništa.
Idemo.
Otišla sam pedijatru
ne rekavši mu.
Jer sam se sramila i...
Rekao mi je da je prestanem uspoređivati s njezinom sestrom Marion,
da se djeca različito razvijaju.
Tako je.
I onda su jednog dana imenovali taj sindrom nakon mnogo potraćenih godina.
I sjećam se
da sam izašla iz bolnice s Bertille
i gledala sam aute i ljude kako prolaze...
I svijet...
Nastavio se okretati, a ja sam imala osjećaj kao da sam ispala
pred vrata pakla.
To je normalno.
Većina roditelja tako reagira.
Nije lako to prihvatiti.
Naime, ne bismo smjeli smatrati indiferentnima ili okrutnima
roditelje koji puknu
ili čak odustanu.
Obično nemaju ni pomoć ni sredstva.
U tom je slučaju to naša zajednička odgovornost.
Ali zapravo,
tko može odmah prihvatiti takvu istinu?
Nitko.
Postigli ste nevjerojatne stvari s Bertille.
Svjesni ste toga?
Ne znam. -Jeste.
Da vam kažem kako će to ići? -Da. Oprostite.
Pokušat ćemo utvrditi dijagnozu
kako bismo imenovali Bertilleinu bolest,
otkrili koji je gen odgovoran
i vrše li se kakva istraživanja.
Oprostite, imam pitanje.
Sigurno je prerano, ali opsjeda me.
Moja kći Marion ima 17 godina i pitam se, ako bi nekada...
Ako bi željela djecu...
Na vašem bih se mjestu i ja to pitala.
Ali prvo je i najvažnije detektirati Bertilleinu bolest.
Ići ćemo korak po korak, bez pretpostavki.
Ne bismo trebale očekivati odgovor odmah.
Smatrajte to nesavršenom medicinom.
Mi promatramo
i napredujemo.
Dobro je prošlo?
Malo sam potresena.
Razumijem.
I moj mlađi brat ima rijetku genetsku bolest.
Zato se bavim istraživanjem.
Ugodan dan. -Hvala.
Vidimo se uskoro, Bertille.
Da, ali detaljno istražuju
s pomoću napredne tehnologije.
To je sasvim drukčije.
Slušaš li me?
Napokon neka nada. Čemu taj izraz lica?
Ta je nada samo rat.
Rat koji objavljujemo nepoznatom entitetu.
Informacije će nas zateći,
stvari koje nimalo ne razumijemo.
Nove riječi, nov način ponašanja, razmišljanja.
Sve što je navodno korisno, ali na kraju,
ništa se ne mijenja. Znaš to.
Već smo to prošli. Žao mi je, meni je to previše.
Što onda predlažeš?
Da je cijeli život zabavljamo?
Zašto ne?
Bertille pati od neizlječive bolesti.
Tako je kako je.
Zato uzroci i razlozi...
Jesmo li mi krivi?
Jesam li ja? Je li...
Nešto je pošlo po zlu. Tako je kako je.
Trebam te za ovo.
Dobro.
Tek nas je treći hotel prihvatio.
Tipično.
Već ima četiri-pet restorana na obali.
To je baš sjajno.
Lijepo je, ali lokacija je pogrešna. Neće uspjeti.
Prekovremeni, hrana i smještaj... To stoji dvostruko više.
Imaš tim? -Da.
Ali skupo ga plaćam.
Marion?
Tražiš li sezonski posao na plaži u Villefrancheu?
Ne.
Šteta.
A što ćeš raditi kad maturiraš?
Ništa.
Bolje si?
Zaspala sam.
Znaš li igrati?
Da.
Voliš li to?
Više ne.
Zašto?
Poznavala sam neke igrače.
Dobar razlog.
Odvest ću te kući.
Što radiš?
Što?
Što tražiš?
Ništa.
Misliš da si prelijepa?
Neodoljiva?
Zašto me to pitaš?
Vidjela si kakva si bila večeras?
Pozovem te u nečiji dom, a ti se napiješ.
Nisam ti prijatelj iz škole.
Shvaćaš?
Možeš li izaći?
Možeš li, molim te, izaći?
Ne spavaš?
Dobro si?
Da.
Mama spava?
Da ti skuham čaj?
Razmišljala si što ćeš raditi dogodine?
Daj mi cigaretu.
Ti pušiš?
Katkad, krišom.
Trebaš malo zraka.
Ovdje smo pod staklenim zvonom.
Zatvoreni.
Snalazimo se kako znamo s tvojom sestrom i njezinim čudnim životom.
Misli na sebe inače će ti jednog dana biti svega dosta.
S nama, sa sobom.
Ugušit ćeš se. Shvaćaš?
Ne ograničavaj se radi nas ili Bertille.
Ne brini se za to.
"Najveća je sreća u životu
uvjerenje da smo voljeni,
voljeni zbog toga što jesmo
i unatoč tome što jesmo."
Victor Hugo.
Svaka čast.
Još si pripita?
Thomas online
Žao mi je.
Thomas offline
Léo, prestani zapitkivati.
Ne zapitkujem. Ja sam ih spojio.
Ne govori tako o Alyi. Ovdje sam.
Pomažem mu. -Sereš...
- Ja sam ih spojio. - Ti si budala.
Znam da jesi.
Promijeni temu.
Ozljeda prednjeg križnog ligamenta. -"Uništila mi je karijeru."
Pozor, ljudi!
Kolekcija za nadolazeću zimu-ljeto.
Pogledajte to.
Nije li seksi?
Nosi to da ne pišaš u vodi.
Ti to ozbiljno?
Nije smiješno. -Jest.
Skini to. -Daj jedne Léu.
Podvodni model. -Skini to!
Samo se šalim.
Léo, začepi!
Dobro ste se nasmijali?
Gubite se iz moje kuće.
Skini to, jesi li me čula?
Dobro, oprosti.
Gubite se iz moje kuće!
Da ja ostanem?
Dobro si?
Trebat će malo vremena da dobijemo nalaze.
I ponavljam, ne daju sve pretrage odgovore.
Ali istražit ćemo
od koje genetske mutacije Bertille boluje,
je li mutacija spontana
ili nasljedna,
je li u genomu, je li brisanje.
Brisanje?
To je kada dio genoma nedostaje kao da se otopio.
Bit će kao da smo otvorili enciklopediju
tražeći nedostaje li koja stranica.
Bok. -Bok.
Roditelji mi se uskoro vraćaju.
Dobro,
vidimo se. -Da.
Plačeš?
Ne. -Plačeš. -Ne.
To je ljubav.
Luda si za mnom.
Hodali smo 7 km.
Sedam?
Čini se puno.
Ovdje? -Da.
Pusti, ja ću. -Dobro.
Što je?
U redu je. -Oprostite.
Ugodan dan. -Također.
Pazi, pazi... Uganut će gležanj.
Bertille!
Vrlo je opasno!
Nema...
Čega nema?
Nema... Čega nema?
Nisam se ni raspakirala, a već se žališ, nevjerojatno.
Ne žalim se. -Žališ.
Sve u redu?
Da, gledam te.
Ledeno je.
Ne mogu ti tu pomoći.
Što očekuješ od genetskih pretraga?
Ništa.
Posebno ne čudo.
Misliš da ja očekujem čudo?
Nisam to rekao.
Ali kako sam rekao, nemam očekivanja.
Samo se ničemu ne nadam.
Misliš da i Bertille ništa ne očekuje?
Sjećaš se kad si zakasnio na avion?
Bio si u Rimu.
Bila sam sama s Bertille i tvojim prijateljima, sjećaš se?
Da, valjda.
Valjda?
Da. -Tog jutra,
pokušala sam te dobiti. Rano. Tri sata prije leta.
Nisi se javljao.
Htjela sam da doneseš kavu.
Nazvala sam hotel, dali su mi tvojeg voditelja osoblja.
Rekao je da si upravo bio otišao.
Zašto mi sad to govoriš?
Samo sam se sjetila toga dok sam te gledala.
Slušaj...
Nisam nimalo spavao, bio sam iscrpljen.
Dobro.
I ja.
I ja sam često iscrpljena.
Idemo, Bertille.
Bertille! Molim te!
Idemo.
Idemo! Idemo!
Baš imaš smisla za humor. Idemo.
Tata!
Idemo, Bertice.
Idemo.
Kako ćeš je nositi?
Ovako.
Kao obično.
Još samo 6 km.
Pazi na glavu.
Jasno, ta će istraživanja i njihove sažetke
proslijediti vašim odjelima...
Dobro je prošlo.
Osim s Nijemcima, kao obično.
Iskreno, nije mi jasno. Nakon tri sastanka, i dalje nisu sigurni.
To je naporno.
François.
Imam još jednu kćer.
Osim Marion, koju poznaješ,
tu je i...
Dobili smo još jednu kćer.
Bertille.
Bertille?
Nisam ti nikad rekao za nju.
Niti ikomu u Ministarstvu.
Imam kćer,
od 15 godina
s invaliditetom.
Ona ne govori.
Jako je zaostala u razvoju.
U redu.
Zašto mi nikad nisi to rekao?
Jer...
Jer to nije lako. Bojao sam se.
Čega si se bojao?
Kad ti se to dogodi, to je...
Ništa ti nije jasno.
Izjeda te.
Svaki put kad pogledaš svoje dijete, kriviš sebe.
I misliš da svi krive tebe.
Gillese, kako si mogao uopće pomisliti da te nećemo poduprijeti?
To bi me omelo u karijeri.
Zato ću trebati vremena za...
Za brigu o njoj.
Kako je prošlo?
Dobro.
Što to znači? -To znači
da je dobro prošlo.
Bertille je puno govorila.
Govorila?
Da.
Riječima?
Riječima. Vlastitima.
A vi?
Dobro ste?
Ja? -Da.
Da, dobro sam.
Kad se vraćate u Pariz?
Za dva tjedna. Jedanaestog.
Ondje je sve u redu? -Da.
Napisao sam vam nešto za liječnike i sestre.
Evo.
Izvolite.
Hvala.
Bertille?
Vidimo se uskoro?
Edgar Beaulieu-Brunet Psiholog za djecu i adolescente
Dragi kolega...
...stagnacija... roditeljska krivnja...
...komplikacije u trudnoći...
...mogućnost zatvorene ustanove?
Dobili ste govornu poštu Gillesa Roussiera. Ostavite mi poruku.
Kvragu.
Halo?
Probudila sam te?
Spavala sam kod Fanny.
Koliko je sati?
Deset.
Što je bilo?
Sve je u redu. Sad sam bila kod psihoterapeuta.
Moram u školu.
Završavamo u 17. Čujemo se poslije?
Dobro. Ugodan dan.
Pusa. Vidimo se.
Thomase?
Dobili ste Thomasa. Trenutno sam zauzet. Ostavite poruku.
Zaključao si me, ne mogu izaći.
Nazovi me.
Kvragu!
Koliko je sati?
Tri popodne.
Kvragu, morala sam u školu!
Dobro, nije smak svijeta.
Kvragu, imat ću neopravdane sate! Što ću reći roditeljima?
Daj, naporna si.
Odem s posla ravno tebi,
a ti me daviš dječjim sranjima!
Pogledala si na stolu?
Ne.
Što je ovo?
Pogodi.
Probaj ga.
Ne bih.
Bez brige, ovo nije prosidba.
Samo mali dar.
Zaslužila si ga.
Što radiš? Odgovori mi!
Ne znam što da radim. Boli je, ali ne mogu joj dati još lijekova.
Mama, ovo mora prestati.
Imam test iz filozofije.
Znam, Marion, znam.
Prestani!
Dobro je.
Prestani!
Halo?
Spremna si?
- Gdje ste? - Bit ćemo vani. -Dobro.
- Što ste radile? - Vozile smo se.
Cijelu noć?
Da možeš spavati.
Nisi normalna.
To nam je u krvi.
Dobro, to je to.
Da.
Nervozna?
Ne znam. Vidjet ćemo.
Dušo.
Možete otvoriti pitanja.
Kvragu.
Jesmo li ovo obradili?
Ovo nismo obradili.
Zvali su s instituta.
Dobar dan. Jednu za "Za naše ljubavi".
Već je počeo. -Dobro.
Idemo tati u Pariz. Nalazi su stigli. -Hvala.
I?
Ima Phelan-McDermidov sindrom. Mikro-delecija kromosoma 22.
To je gen. Objasnit ću ti.
Kažu da ta djeca jako vole život.
Imaju želje, razumiju stvari.
Čuješ li me? -Da.
Imaju i tvoje nalaze.
Ti ne nosiš taj gen.
Ako poslije poželiš djecu, nema rizika.
To nije sve.
Njezin je očekivani životni vijek isti kao i svačiji.
Znaš li što to znači?
Živjet će i odrasti s nama.
Dušo, moram ići. Nazvat ću te. Pusa.
Kad se vraćaju kući? -Sutra.
Ludo.
Sanjala sam je sinoć.
Bile smo same. Razgovarala je sa mnom.
Bertille? -Da.
Što je rekla?
Ne znam. Ne sjećam se više.
Ali sjećam se zvuka njezina glasa.
Nije li to ludo?
Bila sam trudna.
Što? Trudna?
U snu sam bila trudna.
Stalno mi je dodirivala trbuh, razgovarala sa mnom.
Ti si luda.
Što će se sada dogoditi?
Ništa.
Što bi se promijenilo?
Ne znam, ali...
Što će biti kad ti roditelji umru?
Ja ću biti tu.
Nikad je neću napustiti.
Neću ni ja tebe.
"Je li pravo države odlučiti što je pravedno?"
Prednosti tate u Ministarstvu.
I što si rekla?
Neću sad o tome.
- Zašto ne? - Pokazat ću ti svoju skicu.
Dobro.
Mogu li dobiti još malo? -Čega?
Samo još malo.
- Zašto? Popij to što imaš. - U redu je. -Pa sad...
U redu je.
Imam 17 godina. To je samo jedna čaša. -Nije u tome stvar.
Slavim što sam maturirala.
Jesu li svi tvoji prijatelji položili? -Jesu.
I Fanny? -Da, s pohvalom.
Ozbiljno?
Ovaj je razred bio lagan.
Vrlo smiješno.
Gdje je zabava večeras?
Kod Ilinke.
Tko je to?
Daj, šališ se!
Što? -Daj, Gillese!
Ilinka. Prijateljice smo otkad sam imala 10 godina.
Sigurno? Ne, znam tko je to.
Poluduga kosa.
Koje boje?
Da, ona je...
Poluvisoka. -Ne.
Naručit ću vam još jedno.
Što se događa?
To je odvratno.
Bravo, Bertille!
Samo je ti ohrabruj.
Bravo.
Svaka čast.
Dobar tek.
Donesi mi malo...
Tiramisua, onamo.
Što biste vi, cure?
Ali ti ne jedeš, dušo.
Ne jedeš.
Jede li itko sa svojeg tanjura?
Jede li itko normalno?
Jedan normalan obrok.
Samo jedan.
Ljudi, svi koji ste prošli s pohvalom, podignite ruku i vičite!
Svi koji nisu, glave dolje.
Šampanjac za sve!
"S obzirom na Bertillein protokol, obiteljska je terapija prikladna.
Često odsutan otac i pretjerano obazriva majka...
Čini se da su usporili Bertillein razvoj.
Golema roditeljska krivnja,
koja se može pratiti od komplikacija u trudnoći."
Alkohol, droge...
Oboje. Oboje.
U isto vrijeme.
"Bi li institucionalizacija bila zamisliva?"
Tebi je to smiješno?
Jest.
Zašto mi nisi prije to pokazala?
Nazvala sam te odmah poslije. Nisi se javio.
Ozbiljno? Kad je to bilo?
Koma si, ljubavi.
Hvala.
Tip je kreten.
Kreten, i drago mi je da smo završili s njim.
Povjeravamo djecu takvim ljudima.
Htio ju je zatvoriti.
Ali pljusnula bih ga da sam mogla.
Dobar je osjećaj.
Prestani.
Što?
Prestani.
Zašto?
Eto tako.
Ta nismo...
Bili par.
Ipak, nije to ništa.
Antoine, daj!
Slavimo maturu.
Ne dramatiziraj.
Što ćemo sad?
Napit ćemo se.
I drogirati.
Mislim za Bertille.
Dobili smo doživotnu kaznu.
Ti to ozbiljno?
Ne, šalim se.
Večeras si pravi kreten.
Da.
Što je?
Kad pitaš što ćemo sad,
na što misliš?
Ono što si upravo rekao. Misliš na nas?
O čemu ti?
Da imaš pravo.
Nema ničeg osim Bertille.
Bertille kad izlazimo, kad jedemo, na odmoru...
U svakom je najsitnijem detalju.
Nema više nas.
Nema mjesta.
Nema nas i...
Ti ćeš otići.
Ne razumijem.
Ne razumiješ ili...
Ne želiš to izgovoriti?
Što radiš ovdje?
Nisi me nazvala.
Ostavi me na miru! Mogu li malo disati?
Razgovarajmo vani.
Pusti me! -Dođi. -To boli!
Misliš li da me briga
za tvoje glupe igre pokera, restorane, umjetne plavuše?
Vodim te kući.
Rekla je ne. -Što ti želiš?
U redu je. Dobro sam.
Uđi.
Ne. -Kvragu, ne počinji.
Radije ću pješačiti.
Ne igraj se sa mnom!
Oprosti.
Oprosti. Žao mi je.
Žao mi je.
Ja...
Oprosti, oprosti...
Bertille...
Goriš.
Što je?
- Šunka i gljive? - Za mene. Hvala.
Hvala.
Caprese i carbonaru za stol br. 4.
Halo? -Sestra ti je nestala!
Što? -Ne znam. Idem po tvojeg oca.
- Provozat ćemo se okolo. - Dobro. Dolazim. -Dobro.
Bertille!
To mi je sestra. Bertille!
Ja sam. Ja sam...
Bertille. Ja sam. Ja sam.
Ja sam.
Marion je. Da?
Našla sam je. -Jao.
Gdje ste?
Kraj šetnice, kod aerodroma.
Ostanite gdje jeste. Stižemo.
MEDIATRANSLATIONS