Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Kiscsillagom! Szétmegy a fülünk!
Szerinted a globalizációval megszűnnek a határok?
Nem, ellenkezőleg.
- Bertille, muszáj enned. - Kifejted?
Lényeg az adatáramlás. Emberekről, árucikkekről...
pénzügyekről...
Minden államnak az lesz az érdeke, hogy bevédje magát.
Szívem, légy szíves, egyél! Ülj le, kislányom!
Szépen kérlek.
Vagyis mindenki falakat épít majd?
Hol a partedli?
Ez nem igaz.
Ne már! A francba, Bertille!
Teljesen megőrültél? Tudod, hogy nem bírja a vizet!
Nyugi, ennyitől nem fullad meg.
Legyen már eszed!
Anya, nem cukorból van.
Öltöztethetem át... Na jó, tedd le...
Ne kezdd te is... Elég volt! Hagyd abba!
Fejezzétek be! Jézus Máriám!
Maradj itt! Maradj mögöttem, bogaram!
- Nem! Ne bújj el, Bertille! - Jó, te akartad...
- Ne! Ez így nem ér! - De ér! Ne, az túl sok!
- Sziasztok - Kukucs.
- Mi történik? - Semmi. Miért?
Csak úgy.
Ezen nem is nevetsz?
- Nem. - Pedig rötyögsz.
VÁNDOROK
Basszus, Bertille.
Bertille!
Alszik, mint egy kisbaba.
Mert az.
Szerinted mire hasonlít, amikor álmodik?
Próbáltam elképzelni az előbb, de jobb, ha nem mondom.
Gonosz vagy...
Mi fog történni?
- Hogy érted? - Te is tudod...
Ha meghal?
- Erről sose beszélünk. - Mit érénk vele?
Marion miatt sem mindegy...
17 éves, élné az életét,
tele van tervekkel. Nem elég indok?
Bertille... Élt egyszer egy szörnyecske...
egy másik univerzumban, akit a gonosz emberek karmai közül
megmentett egy kislány, és elbújtatta az erdőben.
" Nem vagy te szörny. - mondta. Csak senki sem ismer.
Amikor születtél, rózsaszín voltál.
Majd ahogy felnőttél, hófehérré váltál.
A napon kipirosodsz, amikor félsz, zöld leszel,
betegen pedig sárga. Pont, mint én."
Szép rend van!
Én voltam a hülye. Elfelejtettem este bezárni a szekrényeket.
Szia, Bertille-cica! Jól vagy?
Ízlett az éjjeli nasi?
Nem vicces.
- Nekem az. - Pedig nem.
Egy kicsit legalábbis.
Rohanok a suliba. Nem akarok elkésni.
Menj csak, megoldom.
- Biztos? - Persze, siess.
- Apa mikor jön ma? - Nem tudom. Délután jó a strand?
Megint mit csinálsz?
Vidd be így. Jó lesz nekik... Egyelőre.
- Hogy lenne már jó? - Akkor meg hagyd itthon.
Hihetetlen...
Nem esszük meg.
Tehát a húga elfogyasztotta a kísérleti növényeket,
amelyekért maga felelt.
Jól értelmezem az állítását?
Tökéletesen. Ma reggel, épp indulás előtt.
Ezek szerint, a testvére vegetáriánus.
Nem csak az... Kissé bonyolultabb, de részben.
Marion... szórakozik velem?
Isten ments!
Pedig nagyon úgy fest. Távozzék!
Kicsim, már annyiszor bementünk a tengerbe.
Semmi baj. Ne félj, nem bánt!
- Végszóra. - Na tessék.
Megkaptuk.
Még egész meleg.
És mi lett a vége?
- Kiküldött. - Kiküldött az óráról?
Igen, kizavart.
Az egy idióta.
Viszont a diri utána szerintem helyretette,
mert lejött bocsánatot kérni a menzára.
Nagyok a hullámok. Ez így nem jó...
Ne rángass, szívem!
Ne! Elesek! Húzd ki! Húzd ki gyorsan!
- Miért engeded el? - Vigyük ki a vízből!
- Fogod? Várj, segítek. - Tartsd a fejét!
Emeld feljebb!
Így jó. Csak a fejére figyelj, anya!
A rohadt életbe! Jön még egy! Te is emeld!
Menj előre! Hívd a mentőket!
Semmi baj. Lélegezz!
Jönnek. Pár perc. Öt-hat percet mondtak.
Kérlek, nyugodj meg...
Te is. Vége van...
Mi történt?
Bementünk hárman fürdeni, és... megcsúszott,
de azonnal kivittük a vízből... Eltört a karja.
Az alkarja. Már begipszelték. Most alszik.
Gyakoriak a rohamai?
Nem jellemző. Évente kétszer-háromszor vannak.
De nem is ez a baj, hanem, hogy erős fájdalmakkal jár...
és nem tudom, mit tegyek... Nincs mivel enyhíteni.
Javasolnám, hogy legyen itt, felügyelet alatt.
Ne okozzon magában kárt...
Nem, semmiképp. Megvárom amíg felébred és viszem haza.
Te ne maradj.
- Bemehetek hozzá? - Nyugodtan... Itt van szemben.
Jól van?
Igen, csak... megijedtem az egésztől.
Érthető... és... a Rett-szindrómáját mikor diagnosztizálták?
- Öt éve. - Hogyan indult?
Azzal kezdődött, hogy hirtelen abbahagyta a dadogást...
azután nem használta a kezét...
és végül nem beszélt.
Jártunk minden létező osztályon, minden orvosnál, pszichiáternél is.
Azt a véleményezést kaptuk...
hogy az állapota nem meghatározható. Így nem kezelhető.
Gyakorlatilag egy skarlátbetűt a homlokára.
Bármelyik pillanatban meghalhat. Most itt tartunk.
- Alszik? - Igen.
Eszel?
Én néha... álmodom vele. Sokat beszél.
Meg mosolyog.
Általában a szabadban vagyunk...
Gyönyörű helyeket fedezünk fel... és mindenfélét csinálunk.
Mi mindenfélét?
Jól érezzük magunkat, eljárunk bárokba...
Iszogatunk, táncolunk..
Csak aztán, amikor felébredek...
bevillan, hogy egyedül róla szól az életünk.
Etetjük, mosdatjuk, fésüljük, pelenkázzuk...
És egyáltalán nem beszél. Soha.
Ha simogatom, semmit nem érez...
És olyankor... úgy vagyok vele, hogy neki a halál nem ártana...
Ismerős.
Én is minden reggel összeszorult gyomorral kelek.
Attól rettegve, hogy éjjel, álmában elment.
Mert az élete egy hajszálon függ... Úgyhogy minden napja egy csoda.
De amikor fürdetjük, ott van!
Ha etetjük, ott van! Ha beszélünk hozzá, van!
Az ő kis vlágában, de ott van!
Tudod, mit mondogatok, hogy bírjam?
Azt, hogy az élete igenis csoda. És mi a részei vagyunk.
Igen.
Egy csoda részei! Én így viselem el...
Azért ez hatalmas buli, mi?
- Mennyei! - Az.
Akkor már Paradicsomi!
Ez az! Így kell!
- Ennyi. - Tök jó a víz!
Bolond vagy, Marion!
Jól nyomod.
Kajás vagy?
Igen, most már eléggé...
Fél perc.
Tessék.
Legalább a te éttermed?
Igen... Ismered?
Nem.
Bejössz?
Hová?
A " nagyanyámhoz ".
Most szívatsz?
Kábé annyit látok, mint te.
Baszki, de béna vagyok.
Nem kell bizonyítani.
Végzős vagy, mi?
Honnan tudod?
Elegem is van már a suliból.
Ez normális. Banális, de normális.
De ahhoz képest jól elvagy, nem?
Miből gondolod?
Semmiből.
Valamiből nyilván.
Nem.
Mondjuk abból, hogy itt dekkolsz velem az éjszaka közepén.
Sorozatgyilkos is lehetnék.
Vagy perverz... Könyörtelen szatír.
Te mint szatír??
- Nem, azt levettem volna. - Akkor jó.
Azért örülhetsz a szerencsédnek.
Ne csikorgasd a fogad!
Te merre jártál?
Már nem lázas?
- Talán. - Elég piros az arca.
Elmúlik.
Mit nézel?
Mondom: " A genetikai betegségek ritkák.
Sőt! Kivételesek.
Európa-szerte 35 millió embert érintenek.
A közegészségügyi problémához
hozzájárul az a tény, hogy a betegségek 50%-át nem diagnosztizálják.
Vagy ha mégis, az leggyakrabban hónapokig,
akár évekig eltarthat."
- Vagyis? - Várj még.
" Intézetünk bizonyítottan úttörője az innovatív fejlesztéseknek;
legyen szó egy betegség meghatározásáról, vagy kezeléséről."
Ez min változtat?
Hogy min? Azon, hogy nem nézem végig, ahogy a húgod meghal.
Érted?
- És apa? - Holnap jön.
De mit mond?
Azt, hogy minden gyerek töri kezét-lábát.
De Bertille kábé negyedszerre, vagy ötödszörre töri el a karját.
Holnap...
Sajnos az is lesz...
Wilmarc jön az új barátnőjét bemutatni.
Leszel, ugye?
Nem. Ki van csukva.
- Légy szíves! - Suli van.
- Mindig... - Igen.
Marion...
Utolsó felszólítás Gilles Roussier-nak A Nizzába tartó járat utasának!
Szia.
Szia...Lekéstem a gépet, de a következő két óra múlva megy.
Az megvan, hogy Wilmarc ma jön, ugye?
- Persze, meg. - Jó.
- Mit csinálsz? - Hogy mit csinálok??
Így most megyek vásárolni, mert te lekésted a géped.
- Nagyon sajálom. - Hagyjuk.
De érkezem úgy körülbelül...
Ne edd a szappant!
Nana!
Ésszel!
Maradj nyugton...
Siker? Minden rendben?
Dehogy! Nem bírom. Hol voltál?
Mondtam. Apád lekéste a gépét, ezért nekem kellett vásárolnom.
- Csak én meg így elkések. - Siettem, sejtheted.
Sziasztok.
De csini ez a blúz!
Alakul.
- Estére valami terv? - Kaja, nem?
- Én tanulok. - Jellemző.
Mitől az?
A múltkorit kijavítottad, és tele vagy jó jeggyel.
Akkor vegyél rólam példát.
Nem, köszi.
Amúgy is a héten apám itthon van.
Akkor viszont a mai kilőve. Majd megyünk hétvégén.
Nyuszik.
- Ilinka? - Igen?
- Gyere, légy szíves! - Nem igaz, hogy nem hagy nyugton!
- Sikerült? - Lehet sasolni Simone Biles-t!
Hajrá.
Csak nektek, csak most!
Antoine, azzal vigyázz! Rád ne essen...
Te figyi, a szüleid hogyan csinálják a húgoddal?
Mit hogyan csinálnak?
Nem úgy, hanem... Mellette sok életük nincs.
Miért? Szerinted nekem könnyebb?
Biztos nem...
Ki írt? Ki az?
Senki, nyugalom!
A nagy senkin vigyorogsz?
- Nem, és hagyj! - Mondd már! Tudom, hogy pasi.
- Dehogy! - Légyszi!
Jó itt. Kellemes. Ugye milyen klassz, drágám?
Igen, nagyon. Mióta laktok itt?
Olyan két és fél éve.
Ő mennyi idős is most?
Idén lett 15 éves.
Már 15??
Gyere velem, babám. Bemegyünk picit, jó?
Te a születése óta ismered, nem?
Igen, sőt! Azelőttről.
- Helló mindenkinek! - Neked is! Nem kapkodtad el.
Jobb késve, mint soha. Jól vagy?
- Persze. Te? - Jól, kösz. Milyen a víz?
- Hogy - Milyen a víz?
Príma! Csatlakozz!
- El ne süllyedj! - Viccelsz?
- Szia, Florence! - Szia. Hogy vagy?
Megvagyok.
Szia, csillagom! Mizujs'?
Duzzogsz, mert lekéstem a repcsit, igaz?
De már mosolyogsz.
Ugye? Mosolyka'.
Megbocsátasz?
Ne haragudj, gyönyörűm. Tudom, hogy megbocsátasz.
Így...
Jól van-jól van! Maradj. Foglak...
Ne-ne-ne! Mi a baj?
Maradtok vacsorára?
Jó lenne, de holnap korán kelünk... Lassan megyünk is vissza...
a hotelbe.
- Majd legközelebb. - Oké.
Elég volt, Bertille, gyere. Bemegyünk.
Miért kell bevinni?
Mert látom, hogy fázik. Te nem érzed? Gyertek.
Szerintem nem.
De igen, tiszta libabőr. Ne vitatkozz, add ki!
Gyere, életem. Csüccs le egy picit.
Gyere. Te maradhatsz. Hagyjuk apát, hadd lazítson...
mintha minden szuper lenne.
Gyorsan hozok egy törcsit.
- Addig itt várj, jó? - Adom.
- Tessék, itt az enyém. - Nem kell, van.
Ahogy a jópofizás sem.
És az sem hiányzik, hogy bámuld.
- Zavar a lányom, mi? - Madeleine...
Mit " Madeleine"?
Azt hiszed, vak vagyok? Hogy nem látom a szemükben...
a szánalmat, a szégyenérzetet?
Ha nem akarnak maradni, hát menjenek!
" És hogy vagytok? Mi van Bertille-el?
Hű, már 15 éves? De kellemes itt! " Hagyjuk is.
Maradj! Ne gyere ide! Véletlenül se. Veszélyes!
Óvakodjatok a szörnyetegtől!
Gyere, kincsem, megyünk be.
Madeleine.
Kipateroltad őket?
Fejezd ezt be, kérlek!
Inkább nézd, milyen jól táncol a lányod!
Nincs ehhez hangulatom.
Madeleine, ne csináld...
Rémlik, ugye? Mi általában ilyenek vagyunk.
Ilyenek. Meg ilyenek, meg ilyenek!
Jó, vettem.
És ha nem ilyenek vagyunk... Ha már nem ilyenek...
Látom, tanulsz ezerrel. Pattanj be!
Még fizetnem kell.
Hagyd, nem kell. A főnök haver.
Hová megyünk?
Szeretem ezt a környéket...
- És most mit is eszünk? - Mindent!
- Kóstolsz és megmondod. - Oké.
Nyitok egy új egységet az óvárosban.
Amihez kell az itteni séf.
- A szakács? - Akivel az előbb találkoztunk.
A srác egy zseni. De a kajából majd látni fogod.
És nem kell mindent megenni. Capito?
Capito.
Akkor értesz.
- Ennyit még én is tudok. - Helyes.
Andiamo!
Asztalhoz!
A tabolo!
- Mi a baj? - Semmi. Lépünk!
Titokban jártunk gyermekorvoshoz.
Mert szégyelltem, és...
Azt mondta, hogy fejezzem be a két lányom hasonlítgatását,
mert minden gyermek másképpen fejlődik.
Így van.
Aztán egy nap megkaptam a neurológiai vizsgálat eredményét.
Hosszú évek után, és...
arra emlékszem... hogy jövünk ki a kórházból, és...
nézem az embreket, az elhaladó autókat,
hogy az élet ugyanúgy zajlik...
és olyasmi érzés fogott el, mintha ledobtak volna
a Pokol kapujába.
Ez természetes.
A szülők háromnegyede így reagál.
Hisz nem egy általános helyzet.
Ezért sem szabad közönyt vagy lelketlenséget látnunk
azokban a szülőkben, akik összeomlanak, vagy éppen feladják.
Azért van, mert mögülük hiányzik a támogatás,
az erőforrások, így ez ilyenkor mindnyájunk felelőssége.
Mert egyedül ki képes ez a fajta terhet cipelni?
Senki. De senki! Már az elképesztő, amit Bertille-ért tesz.
Ezzel legyen tisztában!
- Próbálok. - Nem, ez tény!
- Mondom, a továbbiakban hogy lesz. - Jó, bocsánat.
Igyekszünk felállítani egy diagnózist,
hogy jobban átlássuk Bertille betegségét.
És megtaláljuk a felelős gént.
Ezen egyébként már dolgoznak a kutatóorvosok.
Bocsánat...csak egy kérdés.
Nyilvánvalóan még korai, de ez is kísért.
Marion lányom most 17 éves, és...
érdekelne, hogyha majd egyszer...
szeretne gyereket, az nála problémás lehet?.
Értem, és az ön helyében
ez a kérdés engem is foglalkoztatna.
Első körben Bertille betegségét kell detektálni.
Majd lépésről-lépésre haladni komolyabb célkitűzés nélkül.
Azaz nem szabad azonnali válaszokra számítani.
Olyan ez, mint egy fejlesztés alatt álló gyógyszer.
Ahogy hat, úgy megyünk tovább.
Jól ment a konzultáció?
Egy kissé... elbizonytalanodtam.
Megértem... az öcsém is egy ritka genetikai betegségben szenved...
Én ahhoz végzek itt kutatásokat.
- Minden jót. - Viszlát.
Szervusz, Bertille.
Ők sokkal alaposabban meg tudják vizsgálni.
A legmodernebb eszközökkel.
Úgyhogy ez másik kávéház. Hallasz?
Ez egy szuper hír. Van remény! Ne vágj ilyen képet!
A reményünk voltaképpen...
egy háború.
Csak nem tudni, hogy ki vagy mi ellen folyik...
Olyan információk zuhataga,
amelyekből mint laikusok gyakorlatilag
semmit nem értünk.
Csupa.. új, ismeretlen szó, cselekvési, gondolkodási,
viselkedési mód, és nyilván mindez...
a gyermek érdekében történik, végül alapvetően...
semmi nem változik.
Számtalanszor átéltük. És sajnálom, de belefáradtam.
Jó, akkor mit javasolsz? Engedjük el a gyeplőt?
Akár azt is. Bertille betegsége gyógyíthatatlan.
Ez a lényeg.
Hogy miért vagy kinek a hibájából, már másodlagos.
Lehet, hogy az enyém.
De az is...
Valami félrement, tudjuk. Így alakult és pont.
Nálam itt vessző van.
Oké.
Mondtam, hogy az első két hotelben nem adtak szobát?
Igen. Tipikus.
Ez már a negyedik vagy ötödik étterme neki?
Ez a mostani a majornál lesz.
Az nagyon kívül esik.
A világ pénzét beleölheti, nem fog menni.
Szóval túlórapénz, kaja, szállás biztosítva...
Kétszer annyi fizetés; ezeket meg is tudod adni?
Simán. Nem csak kitaláltam.
- Sziasztok. Tudnál tüzet adni? - Persze.
Marion, nem érdekelne egy nyári munka a Villefranche-strandon?
Nem.
Kár. Érettségi után hogyan tovább?
Sehogy.
- Szép játék. - Ah.
- Jól játszott. - Igen, ez rendben volt.
- Jobban vagy? - Bocs, hogy kidőltem.
Tudsz játszani?
Igen.
És szeretsz is?
Már nem annyira...
Hogyhogy?
Függőséget okoz.
Nyomós érv. Hazaviszlek.
Ez így gáz.
Mi?
Amit csinálsz.
Miért?
Azt hiszed, kivételes vagy? Ellenállhatatlan?
Ezt most miért mondod?
Nem tűnt fel, hogyan viselkedtél?
Meghívlak a barátaimhoz, te meg részegen bealszol?
Én nem egy gimis haverod vagyok.
Felfogod?
Szállj ki, légy szíves!
Megtennéd, hogy kiszállsz?
Szia!
Miért nem alszol?
Jól vagy?
Igen. Anya lefeküdt?
Kérsz te is egy teát?
Gondolkodtál már azon, hogy jövőre mi lesz?
Adsz egy cigit?
Dohányzol??
Néha. Suttyomban.
Levegőre van szükséged.
Itt egy burokban élsz.
Bezárva.
Ahol csak küzdünk a húgoddal, és a furcsa életével.
Önzőbbnek kell lenned! Különben egy nap besokallsz.
Tőlünk, magadtól és... megfulladsz. Érted?
Nálad ne Bertille legyen az első!
Rá mi vigyázni fogunk.
" Az élet legfőbb boldogsága, a meggyőződés, hogy szeretnek.
Akár önmagadért... de inkább magunk ellenére."
Victor Hugo.
Nocsak! Nem rossz.
Még picit be vagy csípve, nem?
Thomas üzent.
NEM, BOCS!
Thomas kilépett.
Szóval szerintem elég cinkes, amit művel...
Olyan látványosan nyomult, hogy már én szégyelltem magam.
Ne legyél tapló. Miért tárgyalod ki?
Nem kitárgyalom, mesélem, hogy mi volt.
Jó, akkor se előttem dumálj Ayláról!
- Nem kell figyelned. Neki mondom. - De hallom!
Ne halljad!
Fél órája savazod, amikor amúgy tök normális.
Csak vannak dolgai, amikről én kiakadok.
- Vagy neked be is jön? - Hülye!
Ha igen, átpasszolom. Rajtam ne múljon.
Jó, állj le! Tényleg!
Ezt kéne eldöntenem, úgyhogy érted...
Igen, ezek sorsfordító dolgok...
Most pedig jöjjön az idei téli- nyári kollekciónk sikerdarabja!
- Elég szexi vagyok? - Dögös.
Neked kéne felvenned, mielőtt a vízbe hugyozol!
Késő! Megtörtént. De te még felkaphatod!
- Ez most komoly?? - Add ide akkor.
- Leo, ez nem poén. - Szerintem tökre az.
Vedd le, hallod?
Hozz egyet Léonak is! Hadd nosztalgiázzon.
- Vedd már le, baszki! - Jól van.
- Miért balhézol? Hülyéskedek... - Ne bomoljatok már!
Poén, mi?
- Kussolj, Léo! - Úgy nézek ki, mint aki röhög?
- Nem...bocs. - Ennyi. Lehet koccolni.
Te meg vedd már azt le! Ennyire süket vagy?!
Jól van, nyugi...
Húzzatok a francba!
Én se maradjak? Biztos?
Időbe telik, amíg megkapjuk a vizsgálati eredményeket.
De még egyszer; ez nem azt jelenti, hogy válaszok is lesznek.
Egyelőre próbáljuk meghatározni Bertille genetikai mutációit.
Illetve, hogy ez egy spontán mutáció,
vagy örökletes...
vagy egy a genom részét érintő mutáció,
vagy egy esetleges deléció...
Deléció??
Deléció akkor következik be, ha a genom
egy része hiányos.
Úgy lehet elképzelni, mint ha felütnénk a Nagy Enciklopédiát,
és nem találnánk benne egy oldalt.
- Szia! - Hahó...
A szüleim jönnek hazafelé.
Vágom.
Később...valamikor?
Oké.
Csípi, mi?
- Igen, már sírsz. - Dehogyis.
Szerelemkönnyek? Belém zúgtál, igaz?
Hopp!
- Az egészről Fanny tehet... - Tényleg! Már rég láttam...
- Ne birizgálj! - Jó, csak akkor mondd végig!
De nincs mit végigmondani...
Most panaszkodtál, hogy Fanny tehet valamiről...
Igen, de már nem érdekes...
Mit csinálsz?
Finom?
Már jöttünk 7 kilométert.
Csak hetet? Nekem 70-nek tűnt.
Hát igen...
- Jó. Pihenő. - Itt? Most?
Igen.
- Hagyd, majd én... - Köszi.
- Anya! - Ne ijesztgesd...
Semmi baj! Nem kell félni. Nem vészes.
Bocsánat!
- Viszlát! - Minden jót.
Viszlát.
Ne fuss! Ne hagyd neki! El ne essen itt a köveken!
Bertille! Ne szaladgálj, szívem.
Csillagom, veszélyes! Nagyon veszélyes!
Kérsz? Nem?
Nincs abból a...?
Abból a miből? Megint miből nincs?
Nem szóltam.
Ki se szedtem mindent, már húzza a száját. Tudsz várni?
- Nem húztam. - Ne mondd!
Jó...
Gond van?
Nem, csak nézlek.
Jéghideg.
Akkor ne sokat fürödj! Mit vársz a genetikai vizsgálattól?
Nem sokat. Varázsütést a legkevésbé.
Mert én arra számítok, hogy varázsütésre minden megváltozik, mi?
Nem tudhatom. Lényeg, hogy komoly áttörést nem.
Nem reménykedem.
És akkor már Bertille se reméljen semmit, ugye?
Emlékszel arra, amikor lekésted a géped?
Még Rómában.
Én meg otthon küszködtem Bertille-el, de főleg Wilmarc-al
és a nőjével.
Igen, azt hiszem.
Hiszed??
Igen.
Aznap reggel többször is hívtalak...
Bőven a gép indulása előtt.
Nem vetted fel. Kávét akartam veled hozatni.
Aztán felhívtam a hotelt, akik kapcsolták a főnöködet,
és ő azt mondta, már eljöttél.
Ezt miért most hozod fel?
Nem tudom... csak úgy eszembe jutott.
Figyelj,... semmit nem aludtam az éjjel, kimerült vagyok.
Én is. Én is gyakran kimerült vagyok.
Nehéz vagy ám.
Ne-ne!
Bertille, légyszi, ezt ne!
Állj fel!
Gyerünk, állj fel!
Most nem díjazom a humorod.
Kérlek, gyere. Apa!
Itt vagyok...! Na gyere!
Gyere, te sózsák.
Várj, segítek! Hogyan akarod vinni?
Majd így.
Oké...
Ahogy szoktam.
Már csak 6 kilométer.
Ez már tetszik, mi?
Természetesen ezeket a számadatokat,
és az összefoglaló elemeket továbbítjuk
a minisztériumaiknak.
Összefoglalva: A bizottság tájékoztatta a minisztereket
a végrehajtás előrehaladásáról...
Tűrhetően ment, nem?
A német vonalat leszámítva, persze.
Komolyan nem értem őket; ez a harmadik tárgyalásunk,
és ugyanúgy totojáznak.
Idegesítő.
François,
van egy kisebb lányom is.
Mariont ugye ismered...
De aztán... született egy második lányunk.
Bertille.
Bertille?
Igen.
Sose beszéltem róla.
A házban másnak se.
Tizenöt éves és fogyatékos.
Nem beszél.
Súlyos fejlődési rendellenességekkel él.
Értem...
És ezt eddig miért nem mondtad?
Azért... mert nem könnyű helyzet. Féltem az egésztől.
De mégis mitől?
Amikor ilyesmi történik az életedben, az...
a teljes tehetetlenséggel jár.
Folyamatosan emészt...
Valahányszor ránézek, magamat érzem hibásnak.
És emiatt szerintem mások is engem hibáztatnának.
Ne viccelj! Hogy gondolhattad egy pillanatig is,
hogy mi nem támogatnánk?
A munkám rovására menne.
Így viszont minden időmre szükségem lesz..
hogy törődjek vele.
- Hogyan haladtak? - Jól.
Az mit jelent?
Azt, hogy minden rendben ment... Bertille sokat beszélt.
- Beszélt?? - Igen.
- Szavakkal? - Az ő saját szavaival.
És ön? Jól érzi magát?
- Én? - Igen.
Igen. Teljesen jól.
Mikor mennek vissza Párizsba?
Két hét múlva. 11-én.
- Ők is haladnak? - Igen, szépen.
Írtam egy... üzenetet az ottani orvosi csapatnak.
Így ni... Tessék.
Köszönöm.
Bertille... még beszélünk, jó?
Tisztelt kolléga..
... stagnálás... szülői bűntudat...
... problémás várndósság...
Üdvözlöm! Gilles Roussier-t hívta. Kérem, hagyjon üzenetet.
Bazmeg'!
- Halló? - Még aludtál?
Igen, itt Fanny-nál. Hány óra van?
Mindjárt tíz.
Te merre vagy?
A kocsiban. Bertille-el most jöttünk el a pszichológustól...
Indulnom kell a suliba.
Összekapom magam és út közben visszahívlak, jó?
Nem fontos. Legyen szép napod!
Pusza'. Azért hívlak.
Thomas?
Thomas...?
Helló. Thomas-t hívtad.
Jelenleg nem vagyok elérhető. Hagyj üzenetet.
Bezártál. Nem bírok kimenni a lakásból. Hívj fel!
Francba!
Helló. Thomas-t hívtad. Jelenleg nem vagyok...
Mennyi az idő?
- Három óra. - Baszki, sulim lett volna!
És? Nem dőlt össze a világ.
Nálad nem, azt tudom.
De ezek igazolatlan órák. Otthon mit mondok?
Jó, ilyet velem nem játszol.
Hazaugrasztasz a melóból, itt vagyok veled,
erre nekiállsz hisztizni, mint egy kis pisis!
Nézted az íróasztalt?
Nem...
Mi ez?
Szerinted?
Vedd fel.
Nem fogom.
Nyugi, nem megkérni akarlak.
Csak egy kis ajándék. Megérdemled, nem?
Mit csinálsz? Reagálnál?
Nem tudom, mit tegyek...
Iszonyatos fájdalmai vannak. Kapott 3 gyógyszert,
de többet már nem adhatok neki.
Valahogy nyugtasd meg.
Aludnom kell. Holnap érettségi.
Tudom, Marion, tudom!
A hajam! Szállj le rólam!
Bertille!
Ennyi volt.
Hagyd abba! Fezejd be végre!
- Igen? - Elkészültél?
- Hol vagytok? - Mindjárt a ház előtt.
Jó. Jövök.
Mit csináltatok?
Kocsikáztunk.
Egész éjjel?
Hogy te aludhass.
Bolond vagy.
Családi vonás.
Szerinted nem az?
De.
Izgulsz?
Nem tudom... Kiderül.
Menni fog...
Kinyithatják a feladatlapot.
Baszki...
Ezt tanultuk?? Tök kínai.
Szia, kincsem. Most hívtak az Intézetből.
Jó napot! Kérnék egy jegyet a " Szerelmünkre."
- A film már elkezdődött. - Nem baj.
Bertille-el Párizsban találkozunk apáddal. Megvannak az eredmények.
Köszi. Na és?
Phelan-Mac Dermid szindrómája van.
Ez a 22-es kromoszóma mikro-deléciója.
Majd otthon elmagyarázom.
De állítólag az ilyen gyerekek abszolút életrevalók;
vágyaik vannak és meglepően sok mindent értenek.
- Itt vagy? - Igen.
És a te leleteidet is megkaptam.
Benned nincs meg ez a gén.
Úgyhogy ha majd gyereket szeretnél, nem vagy veszélyeztetett.
Ja, és Bertille...
úgymond élettartama megegyezik bárki máséval.
Tudod, hogy ez mit jelent?
Hogy élni fog. Velünk együtt sokáig.
Mint hallod, mennem kell. Még hívlak. Szia!
- Mikor jönnek haza? - Holnap.
Azért ez durva.
Tegnap vele álmodtam. Azt, hogy átjött hozzám beszélgetni.
- Bertille? - Igen.
Miket mondott?
Nem tudom. Arra már nem emlékszem.
De a hangjára egészen tisztán. Súlyos, mi? Ja, és terhes voltam.
Micsoda? Terhes??
Igen, álmomban elvileg.
Simogatta a hasamat, és a babához is beszélt.
Ez viszont már beteg.
Na és mostantól hogy lesz?
Ugyanígy. Miért lenne máshogy?
Oké, de anyudék... nem élnek örökké.
Akkor maradok neki én. Mert nem hagyom cserben.
Én se téged soha.
" Az állam dolga eldönteni, ilyenkor mi a helyes. "
Az apám nem véletlenül dolgozik a minisztériumban.
És erre mit mondtál?
Mindegy. Ne most beszéljük meg.
Miért? Mi a baj?
Semmi. Majd megmutatom a vázlatomat.
Jó. Te tudod.
- Kaphatok még bort? - Minek annál több?
Hogy ennél több legyen.
De miért kell még? Nem elég? Vagy előbb idd meg!
- Tessék. - Ne tölts rá!
Ezen ne problémázzunk.
17 vagyok. Hadd igyak, ha jól esik.
De ne essen jól. Ha szomjas vagy, igyál vizet.
Az érettségimet ünnepeljük.
- Mindenkinek meglett? - Igen.
- Fanny-nak is? - Ő nem tehette le.
- Nem érettségizhetett? - Kicsapták szegényt...
Hülye volt...
- Hol lesz az esti banzáj? - Ilinkánál.
- Az meg kicsoda? - Ugye most viccelsz?
- Nem. Komolyan. - Gilles.
Muszáj ezt?
Ilinka. Kábé 10 éves korom óta a barátnőm.
- Ilinka... Hogy néz ki? - Ne csináld már.
Ja, nem kell, megvan!
Félrövid haja van... Félhosszú.
És milyen színű? Milyen színű a haja?
Bocsánat. Elnézést...
Nálad picit alacsonyabb...
- Gyere, életem... - Jaj ne...
- Kérek önnek másikat. - Köszönöm.
Mi az nálad?
Ez undorító, anya!
Ügyes voltál, Bertille!
Biztos, hogy meg kéne dicsérni?
Nagyon meg. Így kell ezt!
Jó étvágyat!
Figyelj csak, nem hoznál tőlük még egy kis... Ne is. Onnan a Tiramisut!
Nektek valakitől valami? Lehet rendelni.
Drágám, eddig enni sem akartál.
Ne-ne!
- De tessék. - Köszönöm.
Nem lehetne, hogy mindenki normálisan kajáljon?
Mikor szoktunk mi normálisan enni?
- Igen, az nem erősségünk. - Normális kajánk sincs.
Szerintem már nem is lesz. Egyetlen normális kaja sem.
Figyelem, srácok!
Kezeket fel, aki 4-est vagy 5-öst kapott, és üvölts!
Akik meg rosszabbat, szégyelljék!
De a pezsgő mindenkinek jár! Menjen a buli!
"...Javasolt a Bertille-re is vonatkozó protokoll...
tehát a családterápia megkezdése."
Egyetértek. " Az apa távolléte, illetve az anya közelsége túlzott. "
" Az anya mint a stagnálás forrása jelenik meg Bertille számára.
Míg a szülői bűntudat
egy problémás várandósságnak tudható be...
Alkohol, gyógyszerek."
Ez is, az is.
Egyszerre.
" Javasolt egy bentlakásos intézményben történő elhelyezés. "
Mi olyan mókás?
Az egész.
Miért nem mutattad előbb?
Hívtalak a konzultáció után, csak nem vetted fel.
Igen? Mikor?
Egy nulla vagy szerelmem.
Köszi.
De pszichológus még nagyobb.
Sőt! Bunkó is, úgyhogy nem fogunk hozzá járni.
Ilyenekre nem bízzuk a gyerekeinket.
Inernátusba küldené Bertille-t. Ezt elhiszed?
Szívem szerint visszamennék, és felpofoznám.
A véleményem.
Ennyi, meg ennyi, meg ennyi.
- Ne bámulj! - Miért?
Mert zavar.
De miért?
Azért, mert idegesít.
Olyan érzés, mintha... bármi is lenne köztünk.
Valami van, nem?
Antoine... az érettségit ünnepeljük. Ne rontsd el a hangulatomat!
- Helyzet? - Semmi. Jössz nézni valami piát?
Oké, mehetünk.
Ötlet a továbbiakra?
Rommá isszuk magunkat, és befalunk egy zsák gyógyszert.
Nem úgy, Bertille-el... Életünk végéig megnyertük.
Hogy micsoda??
Viccből mondtam.
Elég tapló vicc.
Jogos.
Mi az?
Amikor bedobtad a " továbbiakat ", mire céloztál?
Tudod, az ötleteléssel. Ránk is vonatkozott?
Ezt most nem értem.
Mert remélem.
Mindig csak Bertille van.
Ha nyaralunk: Bertille. Ha eszünk: Bertille.
Ha szórakozunk: Bertille.
Minden pillanatot érte élünk meg.
Egymás nélkül. Ez nem működhet.
Mi nem létezünk... és el fogsz hagyni.
Így sem értem.
Nem érted, vagy... érted, csak nem mered mondani?
Mit keresel itt?
Nagyon eltűntél.
Hagyj békén! Hadd érezzem már jól magam!
- Gyere, dumálunk kint. - Ne rángass! Fáj!
- Hogy halljalak is. - Akadj le rólam!
Nem megyek veled sehová!
Légy a barom haverjaiddal, meg a szőkített cicababákkal...
- Akkor csak hazaviszlek. - Ne!
- Öreg, hagyd őt békén! - Ne ugassál bele!
Nyugi, nem kell. Megoldom. De kösz.
Ülj be.
- Nem! - De! Így is felidegesítettél!
Majd szépen hazasétálok.
Lószart! Velem nem fogsz szórakozni!
Bocsánat.
Bocs, ne haragudj rám.
Csak valahogy...
Mindegy. Sajnálom, tényleg sajnálom.
Szia, Bertille.
Te lángolsze...
Mi az?
Ma... rion...
Szóval nyugis estének indult,
csak aztán elestem, és azzal pofára is.
- A Regina? - Ide lesz. Köszönöm.
Aztán később, már a hajón előjöttek a tünetek...
Köszönöm szépen!
Eg Caprese és egy Carbonara a négyesnek. Kösz.
- Halló? - A húgod eltűnt!
Mi??
Nincs sehol.
Most megyek apádért, hogy megkeressük kocsival.
- Jó, indulok én is. - Oké.
Bertille!
A húgom. Bocs. Bertille!
Én vagyok. Semmi baj. Semmi baj...
Bertille, nyugodj meg...
Én vagyok.
Marion hív. Igen?
- Megtaláltam. - Hál' istennek!
Hol vagytok?
Lent a rakparton, a reptéri útnál.
Maradjatok. Érkezünk.