Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Mai încet, iubita mea, ne-ai spart timpanele.
Crezi că mondializarea va desfiinţa frontierele?
Nu, dimpotrivă, nu? Bertille, trebuie să mănânci!
Dezvoltă ideea!
Cu cât fluxurile sunt mai rapide, vorbesc de oameni, de bunuri,
de finanţe.
Cu atât mai mult statele vor vrea să se protejeze.
Bertille, trebuie să mănânci! Bertille, acum trebuie să mănânci!
Aşază-te!
Vorbeşti de zidurile care se construiesc peste tot?
Unde este pastila?
Vai de mine!
La naiba, Bertille!
Nu, de ce faci asta, ai înnebunit?
E în regulă, nu o să se înece!
Este o prostie!
Nu e făcută din zahăr!
Trebuie să te schimbi! Haide, vino!
Nu, nu este... Încetaţi chiar acum!
La naiba!
Iubito, ascunde-te în spatele meu!
- Nu! Lasă-mă, Bertille! - La naiba!
- Nu, Bertille! - Nu, e prea mult!
- Bună seara! - Bună!
- Ce s-a întâmplat? - Nimic, de ce?
Aşa, pur şi simplu.
Asta nu te face să râzi?
- Nu. - Ba da, râdeai.
MEREU CU CAPUL SUS
La naiba, Bertille!
Bertille!
Doarme ca un bebeluş.
E un bebeluş.
Ce crezi că visează?
Mi-am imaginat asta o clipă şi cred că e mai bine să nu ştim.
Ce să zic?
Ce o să se întâmple?
- La ce te referi? - Ştii foarte bine.
Când o să moară?
- De ce nu vorbim niciodată despre asta? - La ce foloseşte?
Pentru Marion, nu ştiu.
Pentru că are 17 ani, trebuie să-şi trăiască viaţa,
îşi interzice orice proiect. Nu e suficient pentru tine? Nu?
Bertille! A fost o dată un mic monstru,
din alt univers, salvat în ultima clipă din ghearele sătenilor
de o fetiţă ascunsă în pădure.
Ea l-a privit şi i-a zis: Nu eşti un monstru. Nimeni nu te cunoaşte.
Când te-ai născut, erai roz.
Când ai crescut, ai devenit alb.
Când stai la soare, eşti roşu. Când îţi e frică, eşti verde.
Când eşti bolnav, eşti galben. La fel ca mine.
Ce dezastru!
Da, am uitat să închid ieri seară, ca o idioată...
Bună dimineaţa, Bertillou!
Ai dormit bine?
Nu e amuzant!
- Ba da. - Chiar nu e amuzant.
Ba da, un pic.
Eu trebuie să plec, o să întârzii.
Fugi, mă ocup eu de toate.
- Sigur? - Da, fugi!
- Când se întoarce tata? - Nu ştii, vii după noi la plajă?
La naiba, ce faci acolo?
Marion, ai lăsat astea acolo! Vezi ce s-a întâmplat?
- Cum adică le-am lăsat acolo? - Da, le-ai lăsat aici.
Nu, în cazul ăsta...
Nu, nu mânca asta!
Deci, sora dumneavoastră a mâncat plantele din experiment,
de care trebuia să aveţi dumneavoastră grijă?
Asta trebuie să înţeleg?
Da, exact, dimineaţă, chiar înainte să plec.
În concluzie, sora dumneavoastră este vegetariană?
Nu numai, e mai mult decât atât, dar da.
Marion, vă bateţi joc de mine?
Deloc.
Mă surprinde din partea dumneavoastră. Ieşiţi din clasă!
Dar a intrat de multe ori în mare!
Totul e în regulă! Bertille, uşor, uşor...
- Aşa! - Uite, aşa!
E bine!
Încă e caldă.
Şi ce ţi-a spus?
- M-a dat afară! - Cum adică te-a dat afară?
Da, m-a dat afară din clasă!
E o idioată.
Cred că a vorbit cu reprezentanţii părinţilor,
pentru că apoi a venit să-şi ceară scuze.
Mă enervează treaba asta, e amuzant, dar...
Uşor, iubita mea!
Scumpo, o să cad! La naiba! Scoate-o! Scoate-o!
- Nu se simte bine! - Ţine-o! Ţine-o!
- Trebuie să o scoatem din apă. - Ţine-i capul! Poţi?
O ţin eu!
Nu trebuie să aibă capul în apă.
La naiba! Stai, vine un val!
Cheamă ajutor, du-te, îi ţin eu capul!
Respiră, respiră!
Vin acum. Ajung în cinci minute.
E în regulă.
S-a terminat.
Ce s-a întâmplat?
Am intrat în apă toate trei, cred că a alunecat,
apoi am scos-o din apă. Are braţul rupt.
Chiar deasupra încheieturii mâinii. I-am pus-o în ghips. Acum doarme.
Face deseori crize de epilepsie?
Nu, nu foarte des, de două, trei ori pe an,
dar are mai des crize de durere intensă,
eu nu pot să fac nimic, nimic nu funcţionează.
Nu cred că este o idee bună să rămână la noi.
Ar trebui să o ţinem legată.
În niciun caz. Aştept să se trezească şi o să o iau acasă.
Tu poţi să te duci acasă.
- Pot să mă duc să o văd? - Sigur, e în salonul din faţă.
Eşti bine?
Mi-a fost teamă că o să o pierd.
Înţeleg. Când a fost diagnosticată cu sindromul Rett?
- În urmă cu cinci ani. - Şi înainte?
Înainte? Pur şi simplu a încetat să gângurească,
apoi a încetat să-şi mai folosească mâinile,
apoi a încetat să vorbească.
Am fost la toţi medicii, la toţi psihologii.
Ca să i se pună acest diagnostic,
care nu oferă niciun răspuns, nimeni nu ştie să explice.
E doar o etichetă care i-a fost lipită pe frunte.
Poate să moară în orice clipă şi noi trăim cu toate astea.
- Doarme? - Da.
Mănânci?
Uneori o visez şi ea îmi vorbeşte.
Îmi zâmbeşte.
Suntem mereu în mijlocul unor peisaje...
peisaje incredibile, locuri frumoase, facem chestii împreună.
Ce fel de chestii?
Nu ştiu, ne amuzăm, mergem în baruri...
Bem, dansăm.
Şi apoi, când mă trezesc şi mă uit la ea,
îmi zic că toată viaţa noastră înseamnă doar să ne ocupăm de ea.
Să-i dăm de mâncare, să o atingem, să o spălăm, să o uscăm.
Îi vorbesc, dar ea nu-mi răspunde niciodată.
O iau în braţe, dar ea nu simte nimic.
Şi simt că moartea nu o să-i facă rău.
Înţeleg.
Ştii, în fiecare dimineaţă am un gol în stomac,
pentru că îmi e teamă să nu fi murit în somn.
Pentru că viaţa ei nu depinde de nimic. Pentru că fiecare zi e o minune.
Dar, când o spălăm, ea e aici.
Când mănâncă, e aici. Când vorbim cu ea, e aici.
E în lumea ei, dar e aici.
Şi ca să rezist, ştii ce fac?
Îmi spun că lumea ei e minunată şi facem şi noi parte din ea.
Da.
Facem şi noi parte din lumea ei. Şi aşa pot să rezist.
Ăsta e paradisul, viaţa e frumoasă!
- Paradisul? - Da.
Paradisul, da.
Uşor!
- E nebună! - Veniţi şi voi! Apa e minunată!
Eşti nebună, Marion!
La naiba!
Îţi e foame?
Da. Puţin.
Mă întorc imediat.
Poftim!
E restaurantul tău?
Da. Îl ştii?
Nu.
Vii?
Unde?
La bunica mea!
Îţi baţi joc de mine?
- La naiba! - Nu văd nimic.
Sunt mort de beat!
Nu merge niciodată!
Eşti în ultimul an de liceu?
De unde ştii?
E foarte enervant!
Este normal. E banal, dar e normal.
Pare totuşi că te descurci bine.
De ce spui asta?
Nu ştiu.
Ba da, spune tot!
Nu, nu e nimic.
Nu ştiu. Pleci deseori cu diverşi oameni în toiul nopţii?
Aş putea fi un criminal în serie.
Un pervers nemilos.
Nemilos!
- În orice caz, nu pari! - Serios?
Să zicem că ai noroc.
Nu mai scrâşni din dinţi, scumpo!
Unde ai fost?
I-a trecut febra?
- Aproape. - E foarte roşie!
Nu e nimic.
Ce faci acolo?
Ascultă! Luate separat, bolile genetice nu sunt foarte frecvente,
chiar foarte rare,
dar, la nivel european, afectează 35 de milioane de persoane.
La această problemă de sănătate publică
se adaugă faptul că peste 50% din aceste boli nu sunt diagnosticate,
şi, atunci când sunt diagnosticate, se întâmplă după mai multe luni
sau chiar ani.
Şi ce-i cu asta?
Institutul Imagine a dovedit capacităţile sale unice
de a accelera inovaţia în termeni de diagnostic sau tratament.
Şi ce o să schimbe asta?
Ce o să schimbe? Nu o să o văd cum moare.
Asta o să schimbe. Ai înţeles?
- Şi tata? - Se întoarce mâine.
Şi ce zice?
Zice că toţi copiii îşi rup o mână sau un picior.
Şi i-ai amintit că este a patra sau a cincea oară când Bertille
îşi rupe mâna?
Mâine.
Da, mâine,
Wilmarc şi noua lui iubită vin la dejun,
spune-mi că eşti aici!
Nu, deloc.
- Te rog! - Sunt la şcoală!
Sunt la şcoală...
Marion!
Zborul 1970 cu destinaţia Nisa. Ultimul apel pentru Gilles Roussier.
Da?
Da, am pierdut avionul, dar următorul zbor este în două ore.
Îţi aminteşti că Wilmarc vine la dejun?
- Da, ştiu. - Bine.
- Ce faci acum? - Ce fac?
O să mă duc să fac cumpărăturile, pentru că tu ai pierdut avionul.
- Îmi pare foarte rău! - Da.
Cred că ajung pe la...
Nu mai mânca săpun!
Aşa!
Uşor!
Încetează!
Totul e în regulă? Ce se întâmplă?
Nimic, mă enervează. Unde ai fost?
Tatăl tău a pierdut avionul şi a trebuit să merg la cumpărături.
- Şi acum eu am întârziat! - Îmi pare rău, scumpo!
E în regulă.
E drăguţă bluza asta!
E în regulă?
- Ieşim sau nu în seara asta? - Da, evident.
- Eu am de învăţat. - Gen!
Gen ce?
Deja ai note foarte bune.
Fă şi tu la fel ca mine, pune mâna pe carte.
Nu, mulţumesc!
În orice caz, săptămâna asta tatăl meu e aici.
Ok, las-o baltă, o să ieşim altă dată!
Groaznic.
- Ilinka? - Da?
- Vino aici, te rog. - La naiba, mereu mă pune la treabă!
- În regulă? - În stil Simone Biles!
Exact aşa!
Bine. O să ilustrez ce înseamnă să ai graţie!
Antoine, fii atent şi la ceilalţi!
Eu mă tot întreb, cum se descurcă părinţii tăi cu sora ta?
Cum adică?
Nu ştiu, ei nu mai au o viaţă a lor, nu?
Şi la mine nu te gândeşti?
Ba da.
Cine este?
Nimeni!
Nimeni. Zâmbeşti aşa nimănui?
- Ce? - Arată-mi! Spune-mi şi mie!
- Nu! - Cine era?
E bine, nu? Nu, scumpo, e minunat?
Da, e minunat. De cât timp locuiţi aici?
Doi ani, doi ani şi jumătate.
Câţi ani are acum?
Are 15 ani.
Deja?
Vino cu mine! Priveşte!
Tu ai cunoscut-o când era mică, nu?
Da.
- Bună ziua tuturor! - Iată-l! Te-am aşteptat!
Mă bucur mult să vă văd! Ce mai faceţi?
- Suntem bine, tu? - Da! Te-ai băgat deja în apă?
- Deci? - Te-ai băgat deja în apă?
Da, te aştept!
- Ia să-ţi vedem tehnica! - Priveşte!
- Ce mai faci, Florence? - Bine, tu?
Bine.
Ce faci, Bertillou? Totul e în regulă?
Eşti supărată pentru că am pierdut avionul?
Acum zâmbeşti?
Râzi?
Mă ierţi?
Mă ierţi, da!
Aşa.
E în regulă. Totul e bine.
Ce se întâmplă?
Rămâneţi la cină?
Eşti amabil, dar mâine plecăm devreme.
O să ne întoarcem la hotel.
- Data viitoare. - Bine.
Hai, Bertille, vino, ieşi din apă!
Ce se întâmplă?
Nu se întâmplă nimic, îi e frig. Se vede că îi e frig. Vino!
Dar nu e nicio problemă.
Ba da, eu văd că îi e frig, are pielea de găină.
Haide, scoate-o! Vino aici, iubita mea! Aşa e bine!
Vino! Tu rămâi acolo, nu mai face nimic,
rămâi acolo ca şi cum totul e în regulă.
Iubito, mă duc să aduc un prosop, nu te mişca de aici!
- Ia! - Nu te mişca!
- Ia-l pe al meu! - Lasă, e în regulă!
Am înţeles oricum.
Nu are rost să vă uitaţi aşa la mine!
- Nu vă place de fiica mea? - Madeleine!
Ce? Nicio Madeleine!
Tu crezi că eu nu văd privirile astea,
ruşinea, jena. Nu au chef să rămână.
Vor să se ducă la ei acasă.
Şi ce mai faceţi, şi Bertille, şi sunteţi de mult timp aici,
şi ea are 15 ani şi vă merge bine, gata cu toate astea!
Madeleine!
Opreşte-te! Rămâi acolo! E foarte simplu.
Nu vă mai apropiaţi de monstru!
Vino, draga mea!
Madeleine!
Gata, i-ai dat afară?
Madeleine, opreşte-te!!
Uite ce bine dansează fata ta! Priveşte-o!
Nu poţi să le reproşezi nimic.
Madeleine, opreşte-te!
În mod normal, noi doi suntem aşa.
Aşa suntem.
Bine, da.
Dacă nu mai suntem aşa... Dacă nu mai suntem...
Înveţi, bravo! Hai, urcă!
Stai, trebuie să plătesc.
Nu, lasă, îl cunosc pe patron.
Unde mergem?
Imaginează-ţi că nu...
O porţie de caracatiţă şi una de ton.
- Perfect! - Vă rog!
În regulă.
Şi specialitatea casei.
Şi o porţie de cod. Vă rog!
Să le aduceţi pe toate în acelaşi timp, vă rog.
- Deci, ce mâncăm? - Totul!
- Guşti şi îmi spui ce crezi. - În regulă. Da.
Vreau să deschid un nou restaurant în centrul istoric din Nisa.
Şi vreau să le fur bucătarul.
- Tipul ăla. - Da, cel de mai devreme.
Băiatul e un geniu. O să mă coste foarte scump, dar o să înţelegi.
Şi nu eşti obligată să mănânci totul, hai capito?
Capito.
Ai înţeles tot.
- Tu ai înţeles totul. - Da.
Andiamo!
Hai, la masă!
A tabolo!
- Ce s-a întâmplat? - Nimic, plecăm de aici!
M-am dus, pe ascuns, să discut cu un pediatru,
pentru că îmi era ruşine.
Şi mi-a spus că trebuie să încetez să o compar pe Bertille cu sora ei,
că toţii copiii se dezvoltă diferit.
Da, e adevărat.
Şi, într-o zi, ni s-a dat diagnosticul cu sindromul neurologic,
după ani de investigaţii şi...
Îmi amintesc că am ieşit de la spital cu Bertille
şi vedeam maşinile care trec,
vedeam oamenii, vedeam lumea
care continua să fie la fel, şi eu aveam impresia
că am fost lăsată în faţa porţii iadului.
Este ceva normal.
Trei sferturi dintre părinţi reacţionează aşa.
Nu este deloc simplu.
Şi nu trebuie văzută indiferenţă
sau cruzime în părinţii care cedează sau care chiar abandonează copiii.
Este probabil din cauză că nu au ajutor,
resurse şi, în acel moment, este o responsabilitate comună.
Cine poate merge în linie dreaptă spre un asemenea adevăr?
Nimeni. Aţi parcurs un drum impresionant cu Bertille.
Vă daţi seama?
- Nu ştiu ce să zic. - Ba da.
- Să vă spun ce se va întâmpla? - Da. Îmi cer scuze!
Vom încerca să punem un diagnostic
ca să putem da un nume bolii lui Bertille.
Să identificăm gena responsabilă,
dacă există echipe de cercetători care lucrează în acest domeniu...
Îmi cer scuze, am o întrebare,
sunt sigură că este prematur, dar e ceva ce mă preocupă.
Fiica mea Marion are 17 ani acum,
dar voiam să ştiu dacă atunci când...
În fine, dacă o să vrea să aibă copii.
dacă aş fi în locul dumneavoastră,
mi-aş pune exact aceeaşi întrebare.
În prima etapă, trebuie să detectăm care este boala lui Bertille
şi vom avansa, pas cu pas, fără o finalitate definitivă,
adică nu trebuie să aşteptăm răspunsuri imediate.
Trebuie să vă spuneţi că este o medicină imperfectă:
vedem ce se întâmplă şi apoi avansăm.
Sper că totul a fost în regulă.
Sunt puţin debusolată.
Vă înţeleg. Fratele meu mai mic are o boală genetică rară.
Tocmai de aceea fac cercetare.
- O zi bună! - Mulţumesc!
Pe curând, Bertille.
Da, dar îi vor analiza cazul în profunzime,
folosind tehnici de ultimă generaţie.
E complet diferit. Mă auzi sau nu?
E ceva pozitiv, există speranţe! De ce faci faţa asta?
Speranţa pe care ne-o dau ei este...
Este, de fapt, o luptă.
Nu ştim împotriva a ce luptăm, este...
Sunt multe informaţii
care ne sunt oferite,
dar nu înţelegem absolut nimic.
Noi cuvinte, noi modalităţi de a acţiona,
de a gândi, de a ne comporta, şi toate astea
pentru binele copilului şi la final nu se întâmplă nimic.
Tu ştii toate astea, nu?
Am trăit asta de multe ori, nu? Îmi pare rău, dar nu mai am forţă.
Şi ce propui? Să nu facem altceva decât să o distrăm?
Şi de ce nu? Bertille are o boală incurabilă.
Asta este.
Apoi toate motivele, oare este vina noastră?
Oare este vina mea?
oare...
Ceva nu a mers bine, asta e tot.
Nu, am nevoie de tine.
Bine.
Ştii că am fost în trei hoteluri înainte de a fi acceptate undeva?
Clasic.
Este al patrulea sau al cincilea restaurant al lui de pe coastă?
Îţi imaginezi, i-a furat locul lui Mayon.
E o idee frumoasă,
dar nu este plasată unde trebuie, nu o să meargă.
Nu ştiu cum o să facă, e imposibil de găsit aici.
... orele suplimentare, mâncare, cazare.
Le plăteşti două salarii! Tu ai o echipă completă?
Da, dar m-a costat scump!
Îmi împrumutaţi bricheta, vă rog?
Da, desigur!
Marion, nu vrei o slujbă vara asta, pe plaja de la Villefranche?
Nu.
Păcat! Ce o să faci după bacalaureat?
Nimic.
- Frumos joc! - Da.
- Bine jucat! - Da, bine jucat!
- Te simţi mai bine? - Am dormit puţin.
Ştii să joci?
Da.
Şi îţi place?
Nu îmi mai place acum.
De ce?
Am cunoscut nişte jucători.
E un motiv bun. Hai, te duc acasă!
Ce faci?
Poftim?
Ce cauţi?
Nimic?
Crezi că eşti sublimă? Că eşti irezistibilă?
De ce-mi spui asta?
Ai văzut cum te-ai purtat în seara asta?
Te invit acasă la nişte oameni şi tu te culci după ce te-ai îmbătat?
Eu nu sunt unul dintre prietenii tăi de la liceu.
Ai înţeles?
Poţi să cobori, Marion?
Poţi să cobori, te rog?
Bună!
Nu dormi?
Eşti bine?
Da. Mama s-a culcat?
Vrei să-ţi fac un ceai?
Te-ai gândit puţin la ce vrei să faci anul viitor?
Îmi dai o ţigară?
Fumezi?
Da. uneori.
Trebuie să respiri, Marion.
Noi trăim într-un acvariu.
Închişi.
Ne descurcăm cum putem cu sora ta şi viaţa ei bizară.
Trebuie să te gândeşti la tine, altfel, într-o zi, o să te saturi.
O să te saturi de noi, de tine însăţi. O să te sufoci. Înţelegi?
Nu-ţi interzice nimic din cauza noastră sau a lui Bertille!
Nu ai de ce să-ţi faci griji pentru asta.
"Fericirea supremă în viaţă este convingerea că suntem iubiţi."
"Iubiţi pentru cine suntem. Iubiţi în pofida a cine suntem."
Victor Hugo.
Bravo!
Eşti un pic mahmură, nu?
Thomas Online
ÎMI PARE RĂU
Thomas OFFLINE
Da, se întâmplă, apoi trece.
Da, dar nu sunt numai prostii, s-a mai întâmplat şi altceva, nu?
Gata, Leo, eşti foarte insistent!
Nu sunt insistent, m-am pus pe treabă!
Ba da! Nu mai vorbi aşa de Alya, sunt chiar aici!
- Da, dar pare că îl interesează! - E pentru el...
- Nu eşti deloc onest! - În legătură cu ce?
Vorbeşti în continuu. De fapt, vorbeşti prea mult.
Nu, eu n-am spus nimic, e pentru el, ca să îi fac lipeala cu ea,
şi apoi mi-am spus "La naiba, ştiam că eşti prost!"
Nu, serios. Ştiu că eşti prost. Eşti prost sau ce?
Este agasant, serios!
Mi-am rupt ligamentele încrucişate, deci ştii...
Da, a trebuit să-mi închei cariera...
Atenţie, pentru următoarea colecţie vară-iarnă...
Priviţi!
- Uitaţi-vă, e sexy sau nu? - Foarte tare!
Ar trebui să porţi asta în loc să faci pipi în apă!
Serios! Ai vrea să port şi eu aşa ceva, recunoaşte măcar!
- Vorbeşti serios? - E o idee bună.
- Leo, nu e amuzant! - Ba da, este super amuzant!
Aruncă-l!
Dă-i unul şi lui Leo, te rog! Unul special pentru piscină.
- Aruncă-l, ţi-am spus! - Păi...
- Marion, e o glumă. - Ce este?
Leo, ţine-ţi gura!
Facem glume, toată lumea râde?
- Păi da. - Plecaţi din casa mea!
Scoate-l de pe tine, nu ai înţeles ce ţi-am spus?
Bine, scuză-mă!
Plecaţi de aici!
Vrei să rămân? Eşti bine?
O să dureze puţin până să avem rezultatele analizelor.
Şi doar pentru că facem aceste analize nu înseamnă că o să găsim ceva.
Dar vom căuta mutaţia genetică de care suferă Bertille.
Să vedem dacă e o mutaţie spontană,
sau e ceva ereditar,
dacă e o mutaţie a genomului,
dacă este o deleţie, dacă este...
O deleţie?
O deleţie este atunci când lipseşte o parte a genomului.
Ca şi cum s-ar fi topit.
Pentru noi este ca şi cum am avea acces la o enciclopedie
şi verificăm să vedem dacă lipseşte o pagină.
- Salut! - Bună!
Se vor întoarce părinţii mei.
Bine.
Pe curând!
Da.
Plângi?
- Chiar plângi. - Deloc.
Asta e dragoste! Eşti nebună după mine!
Hop! Aşa...
- Fanny încă o dată a... - Şi te-a lăsat...
- Termină cu asta! - Cum adică să termin cu asta?
Ţi-am spus că nu mai vreau să mai aud...
Dar ai spus că da şi acum vorbim despre altceva...
Da, e normal...
Ce faci acolo?
E bun?
Nu pare mare lucru, dar am făcut 7 kilometri!
7 kilometri! Mi se pare enorm.
Da, chiar aşa!
- Bine, haideţi! - Ne aşezăm aici?
Da.
- Mă ocup eu. - De acord!
- Mama! - Vino, Bertillou!
Ce ai păţit? Nu s-a întâmplat nimic!
Îmi cer scuze!
- O zi bună! - Zi bună!
O zi bună!
Ai grijă, o să-şi scrântească glezna.
Bertille! Bertille, hai!
E foarte periculos!
Nu?
Nu este...
Ce nu este? Ce anume nu este?
Eu nu am spus nimic.
Nici măcar nu am scos totul, şi deja comentaţi!
- Nu am comentat. - Ba da.
Nu...
Eşti bine?
Da, te priveam.
E foarte rece!
Nu ştiu cum reuşeşti. Tu ce aştepţi de la testele genetice?
Nu aştept nimic. În niciun caz nu mă aştept la o minune.
Tu crezi că eu mă aştept ca rezultatele să fie o minune?
Nu, nu am spus asta. Ţi-am spus că eu nu aştept nimic.
Nu sper nimic, asta e tot.
Şi crezi că nici Bertille nu speră la ceva?
Îţi aminteşti când ai pierdut avionul?
Erai la Roma.
Am rămas singură cu Bertille şi prietenii tăi, Wilmarc şi iubita lui,
îţi mai aminteşti?
Da, cred că da?
Crezi?
Da?
În dimineaţa aia te-am sunat devreme,
te-am sunat cu trei ore înaintea zborului.
Nu ai răspuns. Voiam să îmi aduci cafea.
Am sunat la hotel şi mi l-au dat pe şeful tău de cabinet,
care mi-a spus că plecaseşi deja.
De ce îmi spui asta acum?
Nu ştiu, te priveam şi m-am amintit de asta.
Ascultă, nu dormisem toată noaptea, eram epuizat...
Bine. Şi eu sunt deseori epuizată.
Hai, Bertille!
Nu!
Bertille, Bertille, te rog!
Hai, vino!
Haide, ridică-te!
Au un simţ al umorului ciudat!
Haide! Tată!
Stai, stai! Hai!
Hai, Bertillou. Vino!
Stai, cum o să o duci?
Aşa!
Bine.
Ca de obicei.
Nu mai avem decât 6 kilometri!
Atenţie la groapă!
Bineînţeles, toate aceste cifre,
precum şi toate elementele de sinteză
vor fi transmise serviciilor voastre.
Pentru a concluziona, comisia a informat miniştri
despre evoluţia punerii în aplicare...
A fost destul de bine, nu?
Cu excepţia germanilor, ca de obicei.
Sincer, eu nici nu-i înţeleg, am făcut trei şedinţe,
şi ei se tot învârt în jurul cozii.
Este jenant.
François!
Am şi o a doua fiică.
Pe Marion o cunoşti.
Şi mai avem o fiică.
Bertille.
Bertille?
Da.
Nu ţi-am vorbit niciodată despre ea.
Nu am vorbit despre ea cu nimeni din minister.
Am o fiică de 15 ani, handicapată.
Nu vorbeşte,
are un retard în dezvoltare.
Înţeleg...
Dar de ce nu ai spus niciodată nimic?
Pentru că nu este deloc uşor. Pentru că mi-a fost teamă.
Teamă de ce?
Ştii, când ţi se întâmplă aşa ceva, este o...
Nu înţelegi nimic.
E ceva care te consumă,
şi, când te uiţi la copilul tău, te gândeşti că e din vina ta.
Şi simţi că toată lumea crede că este din vina ta.
Dar, Gilles, cum ai putut să crezi chiar şi o secundă
că nu te-am susţine?
Mi-ar fi afectat cariera.
Dar o să am nevoie de timp...
Ca să mă ocup de ea.
- Cum a fost? - Bine.
Ce înseamnă?
Înseamnă că totul a fost bine. Bertille a vorbit bine.
- A vorbit? - Da.
- Cu cuvinte? - Da, cu cuvintele ei.
Şi dumneavoastră? Sunteţi bine?
- Eu? - Da.
Da. Totul e bine.
Când vă întoarceţi la Paris?
În două săptămâni, pe 11.
- Totul e în regulă acolo? - Da, e foarte bine.
Am scris câteva cuvinte pentru echipa care se va ocupa de ea.
O aveţi aici!
Mulţumesc!
Bertille! Pe curând!
Stimate domnule doctor...
... stagnare... culpabilitate parentală...
... sarcină complicată...
Bună ziua, sunt Gilles Roussier, lăsaţi-mi un mesaj!
La naiba!
- Alo? - Te-am trezit?
Am dormit la Fanny. Cât e ceasul?
Este ora zece.
Ce s-a întâmplat?
Nimic, totul e bine, am ieşit de la psiholog cu Bertille...
Mama, trebuie să plec la şcoală.
Eu şi Fanny plecăm în cinci minute, pot să te sun mai târziu?
Da, desigur, să ai o zi bună, scumpo!
Te pup! Pe curând!
Thomas?
Bună ziua, aţi sunat la Thomas,
nu sunt disponibil momentan, lăsaţi un mesaj.
M-ai încuiat în casă, sunt blocată aici. Sună-mă!
La naiba!
Bună ziua, aţi sunat la Thomas...
Cât e ceasul?
- E ora trei. - Avem ore!
Nu cade cerul, nu-i aşa?
La naiba, tu nu-ţi dai seama,
o să-mi pună absenţă, ce o să le spun părinţilor?
Mă oboseşti!
Am plecat de la muncă, am venit direct să te văd
şi tu te porţi ca o fetiţă răsfăţată!
Te-ai uitat pe birou?
Nu.
Ce e asta?
Tu ce crezi?
Pune-l!
Nu.
Nu-ţi face griji, nu e o cerere în căsătorie.
Doar un mic cadou. Îl meriţi, nu?
Ce faci? Îmi răspunzi?
Nu ştiu ce să mai fac,
o doare foarte tare, i-am dat deja trei pastile,
nu pot să-i dau mai multe.
Mamă, trebuie să se oprească,
mâine mă trezesc la şase, am de dat o probă la bacalaureat.
Da, Marion, ştiu!
Au! Opreşte-te! Opreşte-te!
Bertille!
E în regulă.
Opreşte-te! Opreşte-te!
- Alo? - Eşti gata?
- Unde sunteţi? - Ajungem acum, te aşteptăm în faţă.
Bine.
Ce aţi făcut?
Am mers cu maşina.
Toată noaptea?
Am vrut să te lăsăm să dormi.
Eşti nebună!
E o boală de familie.
Am ajuns.
Da.
Ai emoţii?
Nu ştiu. O să vedem.
Scumpa mea!
Puteţi să deschideţi plicurile.
La naiba!
Tu ai mai văzut asta? Eu n-am auzit niciodată!
Alo?
Bună, iubito, au sunat de la Institutul Imagine.
Bună ziua, un bilet la "Nos amours", vă rog.
- Filmul a început deja. - Nu contează.
Plec cu Bertille să ne întâlnim cu tata la Paris. Am primit rezultatele.
- Mulţumesc. - Aşadar?
Ea suferă de sindromul Phelan-Mac Dermid,
O micro-deleţie a cromozomului 22.
Este o genă, o să-ţi explic.
Spun că aceşti copii sunt plini de viaţă,
au dorinţe şi, de fapt, înţeleg foarte multe lucruri.
- Mă auzi? - Da.
Şi au şi rezultatele pentru tine.
Tu nu ai această problemă.
Mai târziu, dacă o să vrei copii, nu există niciun risc.
Şi, de fapt,
speranţa ei de viaţă e aceeaşi ca în cazul unei persoane normale.
Înţelegi ce înseamnă asta?
O să trăiască. O să crească alături de noi.
Scumpo, trebuie să închid, te sun mai târziu.
- Şi când se întorc? - Mâine.
Ce nebunie!
Am visat-o noaptea trecută. Eram amândouă şi ea îmi vorbea.
- Bertille? - Da.
Şi ce îţi spunea?
Nu ştiu, nu-mi amintesc.
Dar îmi amintesc de vocea ei. E o nebunie, nu? Şi eram gravidă.
Cum adică erai gravidă?
În vis, eram însărcinată!
Şi ea îmi atingea burta şi îmi vorbea.
Tu eşti cea nebună!
Ce o să se întâmple acum?
Nimic. De ce ai vrea să se schimbe ceva?
Nu ştiu, dar... Când nu vor mai fi părinţii tăi?
O să fiu eu. Nu o să o părăsesc niciodată.
Nici eu nu o să te părăsesc niciodată.
Îi revine Statului să decidă ceea ce este corect?
Nu degeaba am un tată care lucrează la minister.
Şi ce ai spus?
Tată, nu o să discutăm despre asta acum!
De ce nu?
O să-ţi arăt ciorna!
Bine.
- Îmi mai pui? - Cum aşa?
Vreau încă puţin.
De ce mai vrei, dacă ai deja? Termină ce ai în pahar!
- Bine, hai! - Te rog!
Hai, e în regulă!
E în regulă, am 17 ani, este primul meu pahar de vin.
Problema nu este că ai 17 ani, dar este multă...
Multă bucurie, pentru rezultatele de la bacalaureat!
- Toate prietenele tale l-au luat? - Da!
- Şi Fanny? - Da, cu menţiune specială.
- Menţiune specială, Fanny? - Au fost multe petreceri anul ăsta!
Foarte amuzant!
- Cine dă o petrecere în seara asta? - Ilinka.
- Cine e Ilinka? - Nu, e o glumă.
- Te rog! - Ce este?
Serios, Gilles!
Sunt prietenă cu Ilinka de când aveam 10 ani!
- Ilinka? Eşti sigură? - Nu, te rog!
Gata, ştiu cine este!
Are părul până la umeri.
Ce culoare? Ce culoare are părul ei?
Păi...
Ştiu cine este... E destul de înaltă.
- Mă duc eu. - Nu!
- Vă recomand să faceţi şi voi una. - Mulţumesc!
Ce se întâmplă?
E dezgustător!
Bravo, Bertille!
E bine să o încurajezi aşa!
Bravo! Bine jucat! Poftă bună!
Poftă bună!
Poţi să te duci să ne aduci nişte tiramisu?
Voi aţi comandat fetelor? O să plece în misiune.
Iubitule, dar tu nu ai mâncat nimic!
Nu!
- Nu ai mâncat nimic. - Nu-mi băga aia în păr!
Poate cineva să mănânce din propria sa farfurie?
Poate cineva să mănânce normal?
- Doar normal. - O masă normală?
O singură masă normală!
Bine, băieţi!!
Cine a luat menţiune specială să ridice mâna!
Cine n-are menţiune să lase capul jos!
Şampanie pentru toată lumea! Şampanie, da!
"...în cadrul protocolului care va fi stabilit pentru Bertille,"
"iniţierea unei terapii de familie ar fi binevenită."
De acord. "Un tată care este deseori absent, o mamă prea prezentă?"
"Toate par o sursă de stagnare în dezvoltarea lui Bertille."
"Culpabilitate parentală enormă,"
"din cauza unei sarcini complicate..."
Da. Alcool, stupefiante...
Ambele.
În acelaşi timp.
"Internarea ar fi o soluţie care poate fi luată în considerare?"
Asta te amuză?
Da.
De ce nu mi-ai arătat-o înainte?
Te-am sunat când am ieşit din cabinet, dar nu ai răspuns.
Da? Când a fost asta?
Eşti praf, iubitule!
Mulţumesc!
Tipul ăla era un idiot.
Era un idiot şi sunt bucuroasă că nu mai avem de-a face cu el.
Ne lăsăm copiii pe mâna unor astfel de oameni.
Voia să o interneze, ai văzut?
Dacă aş fi putut, îi băgam mâna în gât.
Mă simt mai bine!
Hop! Hop! Hop!
- Opreşte-te! - Ce?
Trebuie să te opreşti.
Ce e?
Pur şi simplu aşa stau lucrurile.
Nu e ca şi cum e ceva între noi.
Totuşi, ceva a fost.
Antoine, gata! Sărbătorim bacul acum! Nu o face pe nefericitul!
- Totul e în regulă? - Da. Luăm ceva de băut?
Da, vin cu tine.
Ce o să facem acum?
Acum trebuie să ne îmbătăm, şi să luăm stupefiante!
Pentru Bertille. O să fie cu noi toată viaţa!
Vorbeşti serios?
Nu, glumesc!
În seara asta te porţi ca un idiot.
Da.
Ce este?
Ce ai vrut să zici de fapt?
Când ai spus: "ce o să facem acum", vorbeai despre noi?
Ce vrei să spui?
Ai dreptate. Nu există decât Bertille.
Când ieşim: Bertille. Când mâncăm: Bertille.
Când plecăm în vacanţă: Bertille.
Pentru orice lucru infim, există doar Bertille.
Noi nu mai existăm, e imposibil.
Noi nu mai existăm şi tu o să pleci.
Nu înţeleg.
Nu înţelegi sau... Înţelegi, dar nu vrei să o spui?
Ce faci aici?
Nu m-ai mai sunat!
Lasă-mă în pace! Nu pot să trăiesc şi eu puţin?
- Vino, vorbim afară! - Opreşte-te, lasă-mă!
- Vino să vorbim! - Mă doare!
Tu crezi că eu nu am nimic de făcut.
Partide de poker de rahat, restaurante, cocote decolorate...
- Haide, te duc eu. - Au!
- Nu cred că are chef să vină cu tine! - Şi ce o să faci tu?
E în regulă, nu e nimic. Nu e nimic grav. Vino!
Urcă!
- Nu! - La naiba, nu începe!
Prefer să merg pe jos.
Ce vrei să faci cu mine?
Îmi cer scuze!
Îmi pare rău!
Îmi pare foarte rău!
Te rog să mă ierţi!
Bertille?
Ai febră.
Ce este?
Ma... rion...
Era o seară liniştită,
am căzut, am luat-o, era...
- Pizza Regina. - Da, pentru mine, mulţumesc.
Tristan, de pe barcă, făcea semne...
Mulţumesc mult!
O salată Caprese şi paste carbonara pentru masa 4.
- Alo? - Sora ta a dispărut!
Poftim?
Nu ştiu, Marion.
Mă duc să-i iau pe tata, o să o căutăm cu maşina.
- Bine, vin acum. - Bine.
Bertille!
E sora mea! Vino, Bertille!
Eu sunt! Eu sunt, Bertille.
Bertille, eu sunt!
Sunt eu.
E Marion. Da?
- Am găsit-o! - La naiba!
Unde sunteţi?
În capătul falezei, spre aeroport.
Rămâneţi acolo, venim acum!