Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
Děkuju.
Děkuju. No teda, díky moc.
Děkuju. Tak jo.
Ticho už. Díky.
Udělalo mi to radost, ale už stačilo.
Moc vám děkuju.
Díky. Všechny vás tu vítám.
Je fajn být zpátky se zbrusu novým speciálem.
Můj poslední speciál na Netflixu vyšel o předminulých Vánocích.
A já v něm zmínil, že ten předchozí se kvůli té záplavě stížností
vyšplhal na špici sledovanosti.
A ty dementi to stejně zopakovali.
Poučí se vůbec někdy? Jako fakt.
„Zakažte ho…“
A já zas byl číslo jedna.
Tři dny bylo moje jméno nejvyhledávanější na internetu.
Ale nebyl jsem jediný komik, kterýmu se to stalo.
Znáte komičku Rosie Jones?
Trpí mozkovou obrnou a vystoupila v jednom televizním kvízu.
Trollové na Twitteru hned vypisovali, že není vtipná.
„To říkáš proto, že je postižená.“
„Ty ji bráníš jen proto, že je postižená.“
Pak kolem ní vypukla větší kontroverze. Tohle se fakt stalo.
Rosie Jones začátkem toho roku natočila dokument pro Channel 4
o svém stavu, o svém trápení
a taky o těch trollech a urážkách, kterými ji častují.
Dala tomu dokumentu provokativní název Am I a R*tard?
Jo, bezva. Hezky, Rosie.
Stěžovali si kvůli tomu lidi z kampaní na pomoc zdravotně postiženým.
Sesypali se na ni.
Že to slovo použít nesmí. A ona: „Cože? Proč?“
„Jste totiž tělesně postižená.
To je hanlivý výraz pro mentálně postižené.
Když už, tak zvolte hanlivý výraz, který na váš stav sedí.“
Takže v podstatě Rosie Jones řekla: „Jsem retardovaná?“
A bojovníci za postižený řekli: „Ne, jste spastik.“
Trochu hnusný, ne?
Přece…
Záleží na kontextu. Ona to slovo použila, aby druhý podpořila.
Když ji tak nazvali, nesnažila se bránit,
ale prostě ten výraz převzala a připravila ho o jeho moc.
Načež aktivisté spustí: „Ne, musíte mluvit přesně.
To slovo můžou používat jen lidi, kteří jsou skutečně retardovaní.“
Ale kdo jim to poví? Kdo…
No chápete? Kdo jim…
Jen si představte, že vejdete do pokoje za nějakým Bubbou.
Maluje si tam na podlaze.
A spustíte: „Poslyš, Bubbo.“
A on povídá: „Jo.“
Nesmějte se.
Jsme na tenkým ledě. Honem pryč.
Povídá: „Jo.“ A vy: „Víš, že smíš říkat slovo retard?“
„Proč?“
„Mysli, ty debile tupej.“
Prostě by jí to slovo měli dovolit v jistým kontextu používat.
Jestli je zakázaný pro ni a já ho teď použil,
tak mám taky průšvih, zase.
Vlastně jsem ho nepoužil. A o tohle mi jde.
Lidi říkají: „Použil to a to slovo.“
Já ho ale nepoužil.
Použít ho by znamenalo někoho tím slovem nazvat.
To je použití.
Já jsem to slovo pronesl v diskuzi o tom zasraným slově.
To by mělo být povolený, ne? Ve společnosti dospělých.
Pokud bychom se v něčem měli shodnout, ať politicky tíhnete kamkoli,
měli bychom se shodnout, že svoboda slova je pořád výborná věc.
Vždycky to tak bylo…
a vždycky bude.
Ale někteří teď prohlašují: „Ne, spletli jsme se. Nám se nelíbí.
Změnili jsme názor. Už se nám svoboda slova nelíbí.
Lidi ji chtějí jen proto, aby mohli klidně říkat příšernosti.“
To prostě není pravda, a i kdyby byla,
svoboda slova umožní říct nějakou příšernost na oplátku.
Je to vážně dobrý systém.
A zákony o svobodě slova nedovolují říkat cokoli.
To je mylná představa.
Svoboda slova zahrnuje spoustu výjimek, se kterýma vlastně souhlasím.
Nesmíte podněcovat k násilí. To je dobře.
Nesmíte pomlouvat. Dobré pravidlo.
Nesmíte lidi křivě očerňovat.
Víte, co je na nactiutrhání zajímavý?
Na mrtvý ten zákon neplatí.
Klidně bych tu mohl stát a tvrdit, že se Gándhí nechával ojet zezadu.
Kdybych chtěl.
Což chci.
Svoboda slova je nejdůležitější právo. Vychází z něj všechna ostatní.
Bez svobody slova lidská práva neexistují.
My v téhle zemi teoreticky svobodu slova máme, prozatím.
Můžeme kritizovat vládu i policii.
Měli bychom za to naši zemi chválit. Některý země nám to závidí.
V některých zemích vás po kritizování policie zmlátí nebo hůř.
Zkritizujete vládu a můžete jít na doživotí do vězení.
Lidi odtamtud prchají. A právem. Udělali byste totéž.
Utečou a přijdou sem s tím, že chtějí do Anglie.
Chceme důvod. „Svoboda slova.“
A my: „Tak prosím. Co budete dělat teď?“
„Protestovat.“ „Co řeknete?“
„Že je Anglie na hovno.“
„Bezva. Díky.“
Mají na to právo.
Už jsem moc starej na to, abych filtroval, co chci říct.
Chci si říkat a dělat, co chci. Věnovat se jen nejoblíbenější činnosti.
Dvojka na mým seznamu mě vůbec nebere, pokud jen trochu můžu dělat jedničku.
Mojí jedničkou je tenis. Hraju každý pátek, ty si nechávám volný.
Těším se na to. Nabije mě to na týden dopředu.
Takže kdykoli musím v pátek splnit dvojku ze svýho seznamu,
jako když jsem před třemi týdny šel na pohřeb sousedova dítěte,
říkám si u toho…
„Tohle je…
nuda.“
Ale všichni chceme mít respekt, ne?
Všichni chceme respekt
a všichni si chceme zlepšit postavení ve společnosti.
Nemůžeme si pomoct. Máme to v genech.
Je to skupinový výběr z dob, kdy kmenům vládly klepy.
A pořád jsou dva způsoby, jak svoje postavení zlepšit.
Zaprvý, být v něčem dobrý.
Třeba: „On je dobrý lovec. Toho berte. Ten kmeni prospěje.“
Druhý způsob je oplývat ctností.
„Sice není skvělý lovec, ale je moudrý.“ Nebo laskavý nebo něco.
A s příchodem sociálních sítí
lidi najednou zjistili, že se za ctnostné můžou prostě prohlásit.
Bez ukázek. Bez důkazů.
Jen spousta vlaječek v záhlaví profilu.
Zlepší svoje postavení tím, že srážejí druhý, ukazují na ně prstem.
„Hele, co řekl. Není tak ctnostný jako já. Hele, jak jsem dobrý.“
Tomu se říká „signalizace ctnosti“.
A štve mě, když se do toho tahají děti.
Věřte si, čemu chcete. Volte, koho chcete.
Jděte na pochod, super.
Ale pak vidím pětiletý dítě s transparentem.
Neví, co se na něm píše.
To totiž napsal ten dospělý.
Jednou někdo tweetoval tohle.
„Moje čtyřleté dítě se na mě podívalo
a zeptalo se: ‚Mami, proč Rishi Sunak nesnáší chudé?‘“
To se rozhodně nestalo.
Ale nejotravnější je na tom to,
že lidi sami sebe plácají po rameni za to, že zastávají morálku doby.
Jste, jací jste, právě díky tomu, kde a kdy žijete.
Není ode mě nijak statečný být ateistou v týhle zemi v tomhle roce.
Před 200 lety by to bylo odvážný.
Nebo na hlavu.
A bylo by to odvážný, nebo na hlavu, v některých cizích zemích.
Ale lidi prohlašují třeba: „Já jsem proti rasismu.“
Jo, výborně. To jsme všichni.
To je teď normální, ale nebylo to tak vždycky.
Narodit se jinde nebo jindy, možná bys to viděl jinak.
„Ne, já bych byl proti rasismu kdekoli.“
Lidi například tvrdí: „Jo, já bych Anne Frankovou schoval.“
Fakt jo?
Anne vám přijde za války ke dveřím.
Otevřete, že jo. Všude běhají náckové.
Zeptá se: „Můžu se tu schovat?“ A vy: „Tý jo…“
Právě jsem dal Anne Frankové do čela.
„Moment. Počkej.
Co když tě najdou?“
„Zabijou mě i tebe.“
„Běž k sousedům.
Mají krásnou velkou půdu, psací stroj…
Tam se ti bude líbit.“
Já jsem proti rasismu, samozřejmě.
Ale ochotně přiznávám, že kdybych se narodil před 300 lety
a byl bych běloch a pracháč,
asi bych vlastnil otroky.
Protože…
Byl bych na ně hodnej, tak mlčte. No jasně!
Byl bych ten nejhodnější otrokář, jakýho jste kdy…
Ne, fakt. Staral bych se…
Dobře bych ty svoje otroky oblíkal.
Jo, fakt. Dal bych jim hezký obleky.
Řekl bych jim: „Zahoďte ty montérky.
Oblečte si hezky tohle sáčko.“ Ostatní otroci by jen zírali, tak bych…
A pak bych řekl: „Tak jo, půjdeme do hospody, hoši.“
Všichni běloši na to: „Nemůžeš je brát do hospody.“
A já na to: „Jdi do prdele, fašisto.
Jsou to moji otroci. Budu si s nima dělat, co chci.“
A v hospodě barman: „Sem je brát nemůžete.“
„Naser si.“ Půjdeme i do baru.
V těch svých oblecích. „Ty obleky vám seknou, hoši.
Vem si ponožky. K obleku patří ponožky.“
A povím jim: „Pití je na mně. Schovejte prachy.
Žádný nemáte, ale víte jak.“
A pak se spolu zasmějeme, budeme se škádlit a tak.
Kdyby se nějaký choval moc přátelsky, musel bych trestat.
Abychom zachovali status quo.
Kdyby mi říkal „tatar“ nebo tak.
To je jediná povolená rasová nadávka.
Z nějakýho důvodu se tak bělochům říkat může.
I ageista může prohlásit: „Ty tatare.“
A nikdo se neohradí. Nevím proč.
Vezmu si ten výraz zpátky. Jako to černoši udělali s výrazem na N.
Já takhle vrátím tatara.
Až budu sedět v Carluccio’s v Hampsteadu
se svýma bělošskýma kámošema, budeme si říkat: „Jak je, tatarko?“
Ne?
A kdyby náš černý kámoš Rupert…
Říkal jsem, že jsme v Hampsteadu. Kdyby…
Kdyby Rupert pozdravil: „Masňáčku,“ dostal by pořádnou čočku.
Chci tím říct, že morálka se vyvíjí.
Jako všechno ostatní jde s dobou. Jen si to vezměte.
Za pouhých pár generací
jsme z legálního vlastnictví otroků,
které bylo v očích Boha úctyhodné,
přešli k názoru, že rasisti jsou nejhorší sorta lidí.
V dnešní době není horšího člověka než rasisty.
I když možná ještě níž je pedofil.
Máme pedofily a pak rasisty.
Zato rasistickej pedofil
je nejhorší.
Potkat rasistickýho pedofila, řekl bych mu:
„Ojížděj i černý děcka, ty fanatiku.“
Ne snad?
V pohodě, klidně se smějte.
Za tohle mě nezruší.
Už se o to pokouší 15 let, ale nikdy jim to nevyšlo.
Častokrát se o to pokouší jiný komici,
co píšou do novin pro lepšolidi.
„Naváží se do zranitelných. Má si dělat srandu ze silnějších jako my.“
A co dělají? Utahují si z Borise Johnsona.
Toho považujou za silnějšího?
Vždyť ten blbec trpí poruchou učení.
Je to takovej opuchlej Gary Busey.
Podělaný blonďatý vejce s lidským obličejem.
Slyšeli jste ho mluvit? Nedokáže sestavit ani smysluplnou větu.
Je to dement.
A co dělám já?
Dělám si srandu z lidí jako třeba Stephen Hawking.
Z největší mozkovny na světě.
On to totiž ustojí.
Bývalo by mu to nevadilo, ani když ještě žil.
Vždyť byl napůl robot.
V podstatě byl mluvící křeslo, takže si člověk může říkat, co chce.
A byl na Epsteinově ostrově, tak ať jde do prdele.
Co tam dělal? Proč tam…
„Chci tam jet.“ „Proč? K čemu?“
Byl tam a nemohl…
Nechápu to.
Vím, že peďáci by za vstup tam zabíjeli.
A on jim jen zabíral místo.
Nejspíš se tam dostal díky inkluzi. Asi plnili kvóty.
Zeptal bych se: „Co tu děláš, Steve?“
„Představuju si nechuťárny.
Padej do prdele.“
Tohle je nejspíš zločin z nenávisti.
Co už.
Teď se ten výraz pořád skloňuje.
Kdykoli se něco stane, řeší se, jestli to bylo z nenávisti.
„Proč?“ „Pak je to ještě horší.“
Fakt? A proč?
Kdyby mě večer cestou domů někdo napadnul,
zmlátil mě, okradl, pobodal a chrstnul mi do obličeje kyselinu,
probudím se na jipce.
Otevřu pod obvazama oči.
Bude tam stát policista: „Pane Gervaisi?
Jen abyste věděl, nebyl to zločin z nenávisti.“
A já odpovím: „Díky bohu za to.“
Přitom to bylo nenávistný, ne?
Ale ne, zločin z nenávisti
musí být založený na vaší rase, postižení nebo sexuální orientaci.
Představte si, že chce někdo někoho zastřelit.
Jedno koho. Uvidí a dav a začne: „Ententýky…“
Prásk. A někdo padne.
U soudu se ho zeptají, proč toho člověka zabil.
Odpoví: „Jen tak.“
„Takže nejste fanatik?“ A on na to: „Vůbec.“
A to soudce dojme.
„Deset let.“
Pak přijde chlap s bouchačkou, co tvrdí: „Nesnáším trpaslíky.”
Uvidí trpaslíka, namíří. Prásk.
Trpaslík padne.
U soudu se ho zeptají, proč toho trpaslíka zabil.
„Já ty mrňavý svině nenávidím.“
Soudce řekne: „Vy fanatiku. 20 let!“
Proč by měl dostat za trpaslíka víc?
Když už, musel líp mířit.
Být soudce, byl bych v šoku, že ho trefil na sto metrů.
„Ty bláho, to jste dobrej.
Pět let.
Pošlete ho do armády.“
Teď toho vtipu lituju, protože jsem četl,
jak to měli trpaslíci v průběhu dějin těžký.
Ve středověku je mučili a zabíjeli.
Zavírali je do sudů s hrotama a pouštěli je pro zábavu z kopce.
Za viktoriánů je šoupali do cirkusu
a nutili dělat nebezpečný kousky.
A dokonce ještě v 80. letech si pamatuju,
že na vysokých bývaly akce, kde se trpaslíkama házelo.
Jako by byli šipky. Nebo trpasličí bowling.
Až se nakonec někdo probral.
„Musíme si přestat dělat z trpaslíků zábavu.“
A přestalo to. Teď jsou zpátky.
Teď dokonce mají speciální olympiádu.
Mají… Přesně!
Najednou je nechávají závodit…
No jo.
„Hodíme je do vody a uvidíme, jestli umí plavat.“
A umí, takže…
Tohle chce ještě vypilovat.
Lidi netuší, kolik práce s takovým turné je.
Na to minulý jsem 60x vystupoval s novým materiálem.
Pak jsem si dal 25 show na vypilování.
A nakonec jsem absolvoval 85denní turné po celým světě a pořád ho vylepšoval.
A jeden kritik napsal od kuchyňskýho stolu: „Bylo to líné.“
Nazval mě nezralým a vulgárním.
Zkurvený čtyřvočko.
Jsem ve věku, když mě všechno štve.
Minimálně jednou denně si povzdechnu: „Proč prostě nemůže nic fungovat, jak má?“
A je jedno, co to je.
Třeba ovladač na televizi. Nic mu není.
Vezmete ho podruhý. Co se mu za těch deset vteřin stalo?
Telefonní signál u nás v Hampsteadu je na hovno.
Lezu po svým paláci jak blb. „Už mě slyšíš?“
A když volám z těch malebných dlážděných uliček…
Můžu mít pět čárek, povídáme.
Jeden krok špatným směrem a…
Víte, proč je tam signál na hovno?
Protože jsou tam všichni moc nóbl a nikdo nechce mít na zahradě vysílač.
Jsou hnusný a způsobují rakovinu.
Radil jsem radním,
ať najdou slepýho, co už rakovinu má.
Dáme ho na zahradu jemu a ani mu to neřekneme.
Ale věci nejsou tak hrozný, nejvíc mě štvou lidi.
Tohle taky říkám denně.
„Vždycky se najde někdo, kdo všechno zkazí.“
Ne? Proč?
Tuhle jsme s Jane letěli do San Francisca.
Vystoupali jsme.
První třída, cinkly pásy. Začali rozvážet pití, paráda.
Vtom nějaká ženská o dvě řady dál vytáhla notebook
a začala do něj důležitě datlovat.
A k tomu měla náramky.
Mlátila s nima…
Doháněla mě s tím k šílenství. Znělo to jak Morris dance.
Málem jsem…
Vím, že to není zakázaný. Nemůžu si hrát na náramkovou policii.
Nezbyde mi nic než tiše trpět
a doufat, že spadneme.
Řeknu vám, jak se s tím vyrovnat.
Když mě někdo štve, zírám na něj
a představuju si, že jsme oba mrtví. A tak nějak…
Pilot začne hlásit: „Řítíme se k zemi.“
Letadlo padá, smrt se blíží, otočím se na ni a ona dělá…
A já…
Letadlo narazí do hory a všichni shoříme.
Já vydržím o vteřinu dýl,
abych si vychutnal, jak je v hajzlu.
Hlavně, že to pomáhá, ne?
Dorazili jsme do San Francisca, kde nás čekal výlet.
Jeli jsme do Sausalita, což je přístavní městečko.
Chodili jsme po památkách,
ale okolo 11 nás kvůli jet lagu dostal hlad. Byl čas na oběd.
Našli jsme otevřenou restauraci.
Samozřejmě liduprázdnou, což je podle mýho nejlepší stav.
Posadili jsme se k oknu, odkud byl výhled na záliv.
Na vlnách se houpal lachtan, opodál přistál pelikán.
Číšník nám přinesl jídlo. Bylo to…
A do toho dokonalýho klidu a pohody
zničehonic vyšel z kuchyně uklízeč
a na celou tu prázdnou restauraci udělal…
Podíval jsem se na něj a pak na Jane.
Ta ani nezvedla oči, jen řekla: „Nic s tím nenaděláš.“
Byl jsem na to sám.
Začal jsem se potit. To mám vždycky.
Čekal jsem, že to zopakuje. A jak jinak.
Praštil jsem vidličkou o talíř a zadíval se na něj.
Jane řekla: „On neví, proč na něj koukáš.“
Doufal jsem, že se zeptá, jestli něco chci.
Abych mu řekl, ať toho nechá.
Jane mě uklidňovala. „Proboha, je to uklízeč a pracuje.
Najíme se a půjdeme.“
Zkazil nám oběd.
A ještě jsem nesměl nic říct.
Řeknu vám, jak jsem strávil posledních deset minut.
Fakt to tak bylo.
Jedl jsem. A pokaždý, když…
já zařval: „Kundo!“
Říkal si o to.
Chtěl jsem dělat trochu inteligentnější vtipy.
Tohle je moje nejupřímnější show. Vylívám si v ní srdíčko.
Ale zas nečekejte Edinburgh Fringe.
„Umřeli mi rodiče a ze mě je teď autista.“ Nic takovýho.
Takový hovadiny nečekejte.
Naši sice umřeli, ale autista rozhodně nejsem.
Jednou mi někdo dal Rubikovu kostku.
Letěla rovnou do koše.
Takhle se to testuje, ne?
Tahle show se sice jmenuje Mortality, ale má být pozitivní.
Teda snad.
Chci vám předat, co jsem se ve svým věku naučil,
protože stárnu.
Slyšíte? Letos poprvý ticho. Ještě loni mi lidi říkali, že jsem mladej.
A teď nic.
Jenom to zhoršujou.
Třeba když vám říkají:
„Na stárnutí je dobrý, že je ti fuk, co si o tobě kdo myslí.“
Co je na tom dobrýho? Když vám na tom záleží,
aspoň nechodíte mezi lidi v posraných kaťatech.
„Koukni na dědu.
Hele…
Je mu jedno, co si o něm kdo myslí.“
Honí si ho na svatbě. Je mu to šumák.
Ale jak říkám, je to pozitivní show.
Vyšší věk není konec světa. Stárnutí má výhody i nevýhody.
Věřte mi. Výhody i nevýhody.
Jo, jasně. Je vyšší šance,
že dostanete infarkt, mrtvici nebo rakovinu.
Ale zas vám tolik nehrozí, že vás ve vězení znásilní.
Mám pravdu?
V mládí jsem se děsil, že bych kdy skončil ve vězení.
S tou mojí sexy prdelkou.
Ale teď jsem si jistej, že by mi nic nehrozilo.
Hned první den bych si vykračoval chodbou s ručníčkem a pískal si.
Ostatní by přišli k mřížím a udělali by… Chápete?
Klidně bych se mohl takhle umývat ve sprše.
A nikdo by se na mě ani neotočil.
V nejhorším případě by mi ve vězeňský sprše hrozilo jen to,
že bych si bloknul záda.
Že bych se zhroutil na zem a dva znásilňovači gayů
by mě museli odnést nahýho do postele
a nechat mě tam.
„Hoši, než půjdete, vyhodil jsem si rameno. Nemohli byste…?”
A oni: „Ne.“ „Co? Proč ne? Vždyť znásilňujete gaye.“
Opáčili by: „Nejsme žádný zrůdy.“
Teď bych se vězení taky už tak nebál, protože mám vyděláno.
Podplatil bych je, aby mě nechali.
Hned první den bych si zjistil, kdo tam tomu velí.
„Chopper Harris z déčka.“
Tak bych vyrazil za Chopperem.
„Hele, dostal jsem rok.
Dám ti milion liber, když zařídíš, aby mě nikdo nemlátil,
nekradl mi jídlo
a ani mě nevyprstil.“
Tohle mi ještě nikdy neujelo.
Chopper by mi řekl, že ve vězení se na předehru nehraje.
Jsem ve věku, kdy jsem rád,
že se tu nepohybuje Harold Shipman.
Máte to stejně?
Kdo z mladších ho nezná,
Harold Shipman byl náš sériový vrah s největším počtem obětí.
Má na svědomí 300 lidí. A zabíjel starce. Proto to říkám.
Vyhlídnul by si mě a pár let by si počkal.
Byl to doktor, ne?
Nikdy jsme o něm neslyšeli,
protože se nikdy nedostal na seznam nejhorších sériových vrahů.
Přitom byl jeden z nejhorších.
Jen se tak nechoval. Byl to praktický lékař ze starý školy.
Nosil košili, kravatu, tvídový sáčko,
vousy, brýle.
Chodíval k lidem domů. Přišel za Ednou, 85 let.
„Dobrý, Edno?“ „Jo.“ „Nedáš si čaj?“ „Ráda.”
A uvařil jí čaj.
Přimíchal do něj smrtící dávku opioidů,
podal jí ho a sledoval, jak pije.
Ona usnula, umřela a bylo.
Ani u toho nemasturboval.
Přesně, promarněná příležitost.
Zvrhlíku jeden.
To je…
A…
Prý ho to napadlo, když byl malej.
Když byl Harold Shipman ještě kluk.
Viděl, jak jeho umírající mámě dávali na rakovinu plic morfin.
A napadlo ho, že se stane doktorem a bude dělat to samý.
Nevím, jestli se mu líbilo,
že morfin pomáhal jeho mámě od bolesti. Třeba to myslel dobře.
Chtěl jim prokázat laskavost. Nebo naopak.
Třeba na ně žárlil, že žijou dýl než jeho máma.
A tak je trestal. Co já vím? To je fuk.
Vlastně na tom záleží. Když totož pochopíme,
proč to někdo dělá,
mohli bychom to v budoucnu odhalit dřív a zastavit to, než k něčemu dojde.
Jako když v Americe vystřílí školu.
Obvykle je to nějaký emo,
co nakráčí do školky, zabije 30 děcek
a obrátí zbraň proti sobě.
Všichni svědci vždycky říkají to samý.
„Byl to samotář. Sedával úplně vzadu.
Byl plachý a šikanovali ho.“
Tak co je rovnou všechny vytáhnout?
Nešlo by?
Stačí dojít do školy a podívat se, koho nejvíc mlátí.
„Já už si ho přeberu, díky.“
A odtáhnout toho malýho hňupa do pasťáku nebo do vězení.
A říct jim, ať jdou šikanovat dalšího.
Dělá to skvěle, ale potřebujeme jich víc. Mlátí budoucí vrahy dětí.
S věkem se taky dostaví posedlost zločinem a trestem.
Mě to zajímalo vždycky.
Studoval jsem filozofii, což je hlavně morálka.
Vždycky jsem byl proti trestu smrti.
Byl jsem mladý liberál, proti trestu smrti.
Teď jsem starej liberál a pořád proti trestu smrti.
Ale teď si libuju, když někdo umře při nějaký zakázaný činnosti.
Třeba to video z Brazílie, jak nějaký chlap unesl rukojmí.
Držel mladý holce pistoli u hlavy.
„Živýho mě nedostanete, poldové.“
A pak mu sniper vystřelil mozek z hlavy.
Nádhera!
Zastavit a přetočit.
Nebo když býk ušlape toreadora.
To mám nejradši.
Zvlášť když mu zabodne roh do zadku.
Říkám tomu „hole in Juan.“
Děkuju.
Ne, kecám.
Nebo ty videa z „divokýho“ New Yorku.
Objevujou se na Instagramu a YouTube. Lidi točí na iPhone,
jak se někdo chystá vyloupit večerku.
Má mikinu a nůž a krade chlast.
Je mu u zadku, že ho točí, protože ví, že mu to projde.
Ale pak se zpoza pultu vynoří sedmdesátiletej Korejec
a vymlátí z něj duši koštětem.
To se můžu zbláznit!
Už se těším, až budu v 70 dohlížet na pořádek.
Budu se courat Hampsteadem o holi.
Ale v ní bude meč.
Natřu si ji nabílo, abych působil ještě víc zranitelně.
Nasadím si tmavý brýle.
Jakmile uvidím partu mladíků, došourám se k nim. „Promiňte.
Nevíte, kde je tu Nike? Chci si koupit Air Jordans za hotovost.“
A jakmile to zkusí… „Tumáš, ty svině!“
Takhle ale trest smrti nefunguje, ne? Není to sebeobrana.
Neprobíhá v zápalu. Spravedlnost si musí pěkně počkat.
Je fuk, co jste provedli. Jestli jste vrah.
Čeká vás soud, shledají vás vinným. Posadí vás do cely smrti.
Někdy i na 10, 15 let,
což mi přijde zbytečně krutý.
A pak vás zavraždí před svědkama.
Jako to stojí v Bibli. „Oko za oko, zub za zub.“
Stát řekne: „Někoho jsi zabil, tak mi zabijeme tebe.“
Ale když někoho znásilníte a zabijete,
tak vás zase jenom zabijou.
To je mezera v zákoně, ne?
To mi zavání misogynií.
Jako by soudce prohlásil: „To znásilnění bylo zdarma.“
Já bych chtěl, aby řekli: „Znásilnil jste a zabil,
tak vás odvezeme někam, kde vás pověsíme a znásilníme.“
„Co? Najednou?“ „Jo.
Dobrovolníci s dildama už se moc těší.“
Bude tam takhle viset a dělat…
„Jděte do hajzlu!“
„Ty zmrde.“
„Už je po něm!“
„Já vím.“
To by šlo, ne?
Čím víc vám bude, tím budete mrzutější.
Nejen já, čeká nás to všechny.
Protože vidíme víc a víc sraček.
Říkáte si: „Už zase tohle?“
A víc vás to tíží.
Čím jste starší, tím jste slabší a víc vás to tíží.
„Bože, už zase tohle?“
Dneska už člověk ani nemůže umřít.
„Díkybohu, už bude po mně.“
„Kurva, jsem zpátky.“
Už dokážou transplantovat všechny orgány.
Úplně všechny.
Až na mozek. To je logický. Mozek jste vy.
Museli by vám transplantovat všechno ostatní.
Ale do toho bych šel.
Tělo je mi volný. Hlavní je mozek.
Kdybych mohl vědcům odkázat milion liber…
Představte si, že umřu. Tělo je na maděru, ale hlava drží.
Dají ji k ledu a počkají na dárce těla. Nějakej chudák si rozdrtí hlavu.
Vrátí mi hlavu na jeho tělo a já budu zpátky, ne?
Statisticky si ještě přilepším s velikostí penisu, takže…
Tady to hraje v můj prospěch.
Probudím se v budoucnosti, uvidím jizvu a budu spokojenej.
„Vždycky jsem chtěl velký péro.
Co si trochu užít, kamaráde?“
Začnu, ale kdykoli kouknu dolů, bude mi připadat cizí.
„To není moje péro!
To není moje péro!“
Teda ani moje ruka, ale na to kašlu.
Nedávno jsem dával rozhovor. Ten novinář mě moc nemusel.
Jeden jeho dotaz mi přišel neslušnej.
Tak jsem si odpověď vymyslel.
Ptal se, jak mám naplánovaný pohřeb.
Řekl jsem, že chci, aby mnou nakrmili lvy v londýnský zoo.
A on na to: „Opravdu?“ „Jo.“
Chci, aby chovatel naložil moje tlustý, nahý, mrtvý tělo na kolečko
a vyklopil mě do výběhu lvů.
A turisti budou koukat. „To je ten chlápek z Kanclu?“
Přijdou dva obří lvi a pustí se do mě.
Lvi vždycky začínají s tím nejměkčím, aby se dostali k vnitřnostem.
O varlata se nejspíš podělí, protože ty jsou nejvíc na ráně.
Tou dobou už budou metr od sebe.
Nic těžkýho.
Budou se mnou prokousávat
jako Lady a Tramp. Těžká romantika.
Řekl jsem to ze srandy a on mi věřil.
A když pak ten článek psal,
dokonce zavolal do zoo, jestli by mi to dovolili.
A ty samozřejmě řekli, že ne.
Když ten článek vyšel, titulek hlásal:
„Londýnská zoo odmítla Rickyho přání, aby s ním nakrmili lvy.“
Jako bych byl psychopat.
Jde mi o to, že není třeba řešit, co s náma bude po smrti.
To nechte na jiných.
Jste mrtví, víc dělat nemůžete.
Znám lidi, co se bojí, co s nima po smrti bude.
Jsou věřící.
Věří v nebe, peklo a tak podobně.
Začínají řešit, jestli dělali dost dobrých skutků.
„Nebe je skvělý. Ale peklo? Bože, co když skončím v pekle?“
Říkám jim, že peklo neexistuje. Je s ním strašíme děti.
Můj nejoblíbenější horor všech dob je pořád původní Vymítač ďábla.
Poprvý jsem ho viděl na kazetě a úplně mě dostal.
Hned jsem si ho pustil znova.
Je v tom jedna velmi dojemná scéna.
Když jsem ji viděl poprvý, rozesmála mě,
protože ďábel je v ní hloupý a dětinský.
Znáte to, ne? Malou holku posedne ďábel. A oni ho chtějí vymýtit.
Polévají ji svěcenou vodou a ona na ně syčí.
Vykřikují: „Kristova moc tě nutí.
Kristova moc tě nutí.“
A v jednu chvíli ďábel otočí hlavou té holčičky a přinutí ji říct:
„Tvoje máma kouří čuráky v pekle.“
Toho chlapa to úplně zničí.
Honí se mu hlavou: „Je to ďábel. A ten to ví. Takže je to pravda.
Moje ubohá matka kouří čuráky v pekle.“
Kdybych se pletl a vědci by zjistili, že ďábel existuje… Kdyby ho našli,
otestovali ho a nechali výsledky posoudit,
získali by Nobelovku za všechno,
protože by to byl největší objev všech dob.
Viděl bych ten výzkum a čuměl bych.
Přiznal bych, že když to říká věda, budu věřit, že ďábel existuje.
Nebyla by to ani víra, ale fakt. Chtěl bych ho poznat.
Kdyby ďábel opravdu existoval, chtěl bych ho vidět na vlastní…
Pokud by to bylo bezpečný. I když před ním asi není nic.
Ale kdyby existoval, už bychom to věděli, ne?
Třeba upíři jsou nesmrtelný. Ale teď víme, že jim česnek umí zatopit.
Něco bychom objevili.
Třeba když dáte ďábla do klece s petrželí,
dost ho to oslabí.
Šel bych k němu na…
On by tam stál. „Vy jste ďábel?“ A on na to: „Jo.“
A pak by mi chtěl ublížit.
A nezmohl by se na nic lepšího než: „Hele, Ricku“. „Co?“
„Tvoje máma kouří čuráky v pekle.“
A já na to: „No a co?“
Zaprvý, je mrtvá.
Zadruhý, byla heterosexuálka.
Zatřetí, před smrtí neměla žádný zuby.
Takže… Ne.
Ale je v pekle.
Představte si, jaký hrůzy tam musí být.
Znásilňujou ji žhavým pohrabáčem, krysy jí žerou oči.
A do toho musí kouřit čuráky.
To musí být…
To tam musí být jedna z příjemnějších povinností.
Za života to musí být příšerný.
V životě jsem čuráka nekouřil.
Ale umřít a probudit se v pekle, kde mě budou navěky mučit,
skočil bych na prvního čuráka a jel.
„Žádný problém.“
Sledoval bych, jak kolem stahujou lidi z kůže a cumlal bych…
Jak divej.
Kouknul bych na šéfa: „Jde mi to skvěle. Nech to na mně.“
A…
Nade mnou by stál ďábel s deskama a byl by lehce zmatenej.
„Na čuráka se nám tu ještě nikdo nevrhnul, ale tak…
Jasný, nenech se rušit.“
A já…
Co kdyby řekl: „Já si tě napsal na žehlení“?
„Kurva. Já mohl…“
„Mohl jsem žehlit.“
Taky by mě zajímalo, kdo by si ho v pekle nechal vykouřit.
Posílají nás tam za trest, ale tohle je za odměnu.
Kdybych tam byl, samolibě bych se tetelil.
„To je paráda.“
Paráda asi ne, ale…
Jenže ďábel miluje lest.
Začnu se zajímat, čí je to péro. Zvednu hlavu…
„Kurva, to je Hitler.
Do prdele. Cumlám tu Hitlerovi čuráka.“
Přijde vám normální dělat tohle na veřejnosti?
Kdybych dneska někoho z vás sledoval domů a skrz schránku na vás zakřičel:
„Cumlám v pekle Hitlerovi čuráka,“ zavolali byste policii.
Ale tady jste zaplatili, abych vám tyhle blbiny říkal.
Ty krávo.
Řeknu vám, co je momentálně velmi populární v Anglii
i v Americe. Hlavně v Kalifornii.
Duševní nemoci.
Najednou jsou neskutečně populární.
Za mých školních let jste byli buď blbý, nebo chytrý.
Normální, nebo na hlavu.
Ale najednou máme tisíc nových mentálů.
Bývalo to stigma. Lidi se proti tomu ohrazovali.
Teď se k tomu hlásí.
Jako by… „Jsem mentál!“
Všichni známí, co dělají v médiích, mají najednou ADHD.
„Mám ADHD.“ „Mám ADHD.“ „Jo, já mám taky ADHD.“
„Šels na test?“ „Pětkrát.“
„Napopátý to vyšlo.“ „Gratuluju.“
Jako by…
„Píšu o tom písničku.“
„Píšu o tom knížku.“ „Paráda! Super!“
Dokonce se tím chlubí a píšou si to do životopisů.
Přitom je to porucha.
Odkdy se chlubíme poruchama?
Před 20 lety by se nestalo, že byste dostali vizitku:
„Ron Pike, anální bradavice.“
To by…
nikdo neříkal. Nikoho to nezajímá.
Podle mě bude mladý sužovat nová pandemie v podobě strachu a úzkostí.
Teď už celá nová generace vyrůstá se sociálními sítěmi.
Okamžité uspokojení. To nebuduje charakter.
Netráví čas s ostatními. Neumí osobně jednat s lidmi.
Jsou zvyklí se schovávat za identitou a avatarem.
A teď jim učitelé a rodiče nechávají diagnostikovat duševní choroby,
místo aby se je snažili ochránit.
Bojí se toho, co dřív milovali. Mají strach z internetu a AI.
Mladí se umělé inteligence bojí.
Něco vám k AI řeknu.
Jakmile začne být přítěží, prostě ji odpojíme, ne?
Jako naši babičku.
A…
Dalším velkým strašákem je mezi mládeží změna klimatu.
Bojí se globálního oteplování.
Zkoumal jsem to. Kdyby polární ledovce roztály,
hladina moře celosvětově stoupne asi o 60 metrů.
Což ovlivní všechny pobřežní oblasti.
Ale největší zkáza a ztráty na životech
bude na místech jako Čína a Indie.
Tak klid. Je to…
dobrý.
Každý z nás trpí menší duševní nemocí.
Každý jsme na spektru, ne? Máme trochu OCD nebo trpíme úzkostí.
Já jsem třeba hypochondr.
Každý ráno přemýšlím, co je špatně.
„Co to je? To tam včera ještě nebylo.“
Pak si googlím, co by to mohlo být. A vidím nejhorší scénáře.
Vygooglím si to. Prvních pět, šest věcí je v pohodě.
„Mohla by to být úzkost.“ „To je možný.“ „Nedostatek spánku.“ „Jo.“
„Nedostatek vlákniny.“ „Budu ji jíst.“ „Nedostatek vitaminu B.“ „Koupím si…“
A jedu dál, až do rakoviny.
„Je to jasný. Je to rakovina.“
Jednou jsem vyšel ze záchoda s tím, že mám rakovinu střev.
Jane mi řekla, že jsme večeřeli červenou řepu.
Jestli můžu, chtěl bych to zakončit pár skutečnými příběhy.
Jak jsem říkal, je to moje nejupřímnější show.
Tak chci mluvit o něčem, co nevíte.
Dám vám nahlédnout za oponu
Zlatých glóbů.
A…
Děkuju.
Naposled jsem Golden Globes moderoval v roce 2020. Celkem pětkrát za deset let.
Bavilo mě to víc a víc. Nejlepší byly poslední,
protože svět se za těch deset let změnil.
Poprvé jsem je moderoval v roce 2010.
Americký tisk mě k smrti nenáviděl.
„Co je to za otravnýho Brita, že uráží nejdůležitější lidi na planetě?“
A po mým posledním působení psali: „Jen do nich. Srát na ně.“
Obyčejný lidi totiž přestalo bavit,
že je poučujou tyhle multimilionáři…
Na tom není nic špatnýho.
…baviči liberální elity, co jim radí, koho volit a jak recyklovat.
Všichni přitom věděli, že si lítají na ostrov peďáků.
Trefil jsem ideální dobu.
Ale pokaždý to bylo stejný. Nabídli mi to, já souhlasil.
Ale chtěl jsem si psát vlastní vtipy, což byl šok.
Napíšu si vlastní vtipy a nechci nic nacvičovat,
abyste je neslyšeli předem a nemohli je vyškrtat.
A oni svolili.
Musel jsem je hodinu předem ukázat právníkovi,
abych neporušoval zákony, což jsem nedělal.
Občas se mě právník zeptal: „Vážně to hodláte říct?“
„Je to legální?“ A on: „Technicky vzato jo.“
„Tak není o čem.“
Nikdy mi žádný vtip nezastavili.
To o nich něco vypovídá.
Takže tak… Díky.
Naposled po mně chtěli, abych je právníkovi ukázal už den předem.
„Tak dobře.“
Odvezli mě do Beverly Hills Center, kde se všechno chystalo.
Na nejlepších místech fotky hvězd.
„Tamhle je Brad, tamhle Leo, tam Bob.“
Hlídač jak hora mě dovedl do místnosti a zavřel za mnou dveře.
Přede mnou stálo deset právníků v oblecích.
Dřív to bývala postarší ženská ve svetru.
Vůbec jsem nechápal, co se děje.
Bojí se, že když jsem tu naposled, řeknu něco úplně…
Tak jsem je nesměle pozdravil. Oni pozdravili zpátky.
Ptám se: „Mám to přečíst?“ A oni: „Prosím.“
Náročný publikum.
Tak jsem začal.
První monolog měl tak sedm, osm minut.
Četl jsem vtip za vtipem a po každým jsem zvednul oči.
A oni si psali poznámky.
Pár mladších sedělo takhle…
Došel jsem na konec a řekl: „To je vše.“
A oni: „Super.“
„Tak fajn.“ „Jo, dobrý.“
A jejich vedoucí,
kterýmu bylo asi 60, samý šediny, prohlásil: „Jo, jedna věc tam byla.“
Nevím, jestli si na ten vtip pamatujete.
Řekl jsem: „Svět viděl Jamese Cordena jako tlustou mindu.
Taky hrál v Kočkách, ale ty nikdo neviděl.“
Pokračoval jsem dál. A řekl jsem: „Ale Judi Dench řekla,
že se pro tu roli narodila.
Největší blaho pro ni totiž je lehnout si na koberec,
zvednout zadní nohu a olizovat si číču.“
Ten právník se začetl.
A řekl…
A to si nevymýšlím.
„Když jste řekl, že je James Corden tlustá minda,
myslel jste tu roli v Kočkách?“
A já na to: „Jasně.
Co jinýho?“
A on na to: „Jo, tak super.“
Bylo mi divný, jak je to snadný.
Chtěl jsem se ho zeptat, jestli je fakt právník.
A bylo hotovo. Popřáli mi, ať to zvládnu, a já šel.
Když jsem odcházel,
viděl jsem, jak se jeden z právníků naklonil k šéfovi a ukázal mu mobil.
A vedoucí prohlásil: „Jasně.
Pardon, Ricky, můžete zpátky?“
Tak jsem poslechnul. Držel ten mobil v ruce.
Vygooglili si, co znamená „číča“.
Myslel jsem, že mi to prošlo. Bylo jasný, že dostanu čočku.
Vedoucí řekl: „Tady stojí, že ‚číča‘ je hanlivý výraz pro ženské genitálie.“
„Jo, tak se v Anglii slangově řekne vagína.
Tady to neznáte, ne?“
„Ne, ale vysíláme po celém světě.
A teď jsme zjistili, že je to hanlivé, tak to budeme muset vypípat.“
Prosil jsem, ať to nedělají. Že to diváci nepochopí.
Vždyť je to pointa.
„Pokud je to hanlivé, musíme.“
„Tak co můžu říct, abyste to nevypípali?“
A on na to: „Řekněte vagína.“
„To říkat nebudu.“ Nezní to vtipně. Je to jak od doktora.
Aby si Judi Dench nemyslela,
že mluvím o její vagíně.
Říkám: „‚Číča‘ je něco jinýho. Není to tak konkrétní.“
Protože „vagína“ je…
„Kde máš vagínu?“ „Tam.“ Že jo?
„Kde máš číču?“
„Tam někde.“
Jeden z mladších právníků navrhnul: „Co ‚broskvička’?”
„Zapomeň, nic takovýho nevypustím z pusy.
Líže si broskvičku.
Číča je ideální. Lidi nebudu vědět, co to znamená.
V Americe to neznají. Navíc to není urážlivý.“
Říkal jsem,
že to v Anglii používají děti.
Ale oni mi to nevěřili.
Tak jsem navrhnul:
„A co ‚pipka‘?“
Vygooglili si to.
To Američany zmate. Tady se tak říká slepicím.
„No jo, to…“
Prosil jsem, ať mě nechají říct „číča“.
Udatně jsem za ni bojoval.
Jako ve Dvanácti rozhněvaných mužích. Nikdo nepůjde, dokud neřeknu „číča“.
Po deseti minutách jsem je utahal. „To nejde.“ A já prosil.
Sliboval jsem, že si nikdo stěžovat nebude.
Až mi to nakonec vedoucí právník schválil.
„Nevypípáte to?“ Prý ne.
„Slibujete?“ Řekl, že jo, a odešel. Já věděl, že to udělají.
A přesně to udělali.
Takže když jsem řekl „číča“,
ukázal jsem prstem.
Nejčastější otázka, kterou na Golden Globes dostávám, zní:
„Naštvalo někdy něco někoho tak, že za vámi přišel?“
Vždycky říkám „Vůbec.“
Stejně bych jim to nepřiznal, protože nemám rád drby.
Ale jednou si to jeden chlap špatně vyložil.
Nebylo to nic hroznýho.
Zachytily ho kamery, za což nemůžu.
Namířili na něj reflektory. Byl to Elton John.
Ale nebyl to špatný vtip. Představoval jsem Madonnu.
Až pak jsem zjistil, že měl s Madonnou spor.
Nelíbilo se mu, že jsem je zmínil v jedný větě.
To jsem ale nevěděl. Zmátlo mě to.
Nebylo to součástí monologu, ale strávil jsem tam tři hodiny.
Tu a tam mi režisér řekne: „Můžeš představit toho a toho?“ „Jo.“
Vyjdu a buď jedu rovnou, nebo improvizuju.
Tohle byla improvizace, protože jsem si všimnul Eltona.
Řeknu vám, co jsem pronesl.
„A nyní přijde předat cenu královna popu.
Ty ne, Eltone. Posaď se.“
Kamery ho zabraly a on… Nadával jsem si, že jsem ho naštval.
Přemýšlel jsem proč. „Myslí, že jsem homofob?
Vždyť nejsem!“ Vrtalo mi to hlavou.
A pak mě napadlo, že už slyšel horší věci.
V 80. letech, kdy Elton John svou orientaci tajil…
Tajil to. Dokonce měl manželku. A předsedal Fotbalovému klubu Watford.
Se svou tehdejší ženou šli koukat, jak Watford hraje,
a celý stadion zpíval:
„Před Eltonem se neohýbej,
aby ti v prdeli nepřistál klacek.“
Najednou ten můj žertík nepůsobí tak strašně, ne?
Nevím, jak fanoušci poznají, kdy mají začít zpívat a v jaký tónině.
To si před zápasem rozdávají noty?
Dáme „Klacek v prdeli“ v C?
Jeff si dá sólo. Tak se to dělá?
Obvykle použijou tradiční melodii a jen změní slova.
Nějaký génius je upraví,
aby mohli někoho urazit nebo bůhvíco.
Pamatuju si, že to tehdy zpívali na starou cockney odrhovačku.
Táta mi říkal, ať jedu za vozem.
A ať nelelkuju s povozem.
Znáte to? Pamatujete si na výraz „lelkovat“?
Oni ho ve svý verzi použili trochu víc kreativně.
Tohle byl ten text z 80. let.
Není politicky korektní. Omlouvám se.
Ale byli to fotbaloví chuligáni.
Zkusíme si ten jejich geniální text zanalyzovat.
Před Eltonem se neohýbej,
aby ti v prdeli nepřistál klacek.
To by se mohlo stát.
Ne nutně jeho, ale…
jestli jsou tu matematici, řeknou, že malá šance tam je.
Kdyby se před Eltonem ohnulo tisíc lidí, jeden z nich by mohl náhodně…
Někdo by mohl slézt z kola a… „Pardon!“
„A kurva.“ A vědci si by si zapsali: „To je jeden.“
Ta šance tu je.
Navíc je tam „Před Eltonem.“ To je dvojznačný. Dá se to vyložit…
Představte si, že dva muži mají v hotelu anální sex.
A druhý den zjistí,
že jim Elton John prošel kolem pokoje.
Můžou říct, že měli před Eltonem klacek v prdeli.
Uznám jim to.
Před Eltonem se neohýbej, aby ti v prdeli nepřistál klacek.
Ten drzoun nám říká „bobečci“.
Všichni víme, že je na chlapečky.
Pardon.
Pokračuje to.
A lelkuje celý den.
Co asi přijde dál?
A lelkuje celý den.
Bacha na něj, ty s penisem.
V tomhle kontextu nevíme, na co si dát pozor.
Co by mohl dělat? Tohle? Cokoli, ne?
„Ty mi ho nevykouříš?“ „Ne.“
A lelkuje celý den. Bacha na něj, ty s penisem.
Ojel do zadku celý město.
Tam bych je zastavil. Dá se dokázat, že to není pravda.
Celý město do zadku ojet nemůže.
To se dá dokázat. Vezměte si malý město. Jako Watford.
Má 120 000 obyvatel.
Je jasný, že 120 000 zadků by nedal.
Navíc polovina z nich jsou ženský, tak bych ji bylo maximálně 60 000.
A pochybuju, že dal 60 000. Jestli jo, tak držím palce.
Ale o to mi nejde.
Co si o tom myslela jeho tehdejší žena? Protože on to ještě tajil.
Nedávno měli svatbu. Byla zamilovaná.
Byla na něj hrdá. Je to Elton John. Předseda Watfordu.
Pyšnila se tím, že si vzala popovou hvězdu.
A pak celý stadion zpíval:
„Před Eltonem se neohýbej, aby ti v prdeli nepřistál klacek.“
Určitě se musela divit, proč to zpívají.
A on na to: „Co já vím? Sleduj zápas.“
To muselo být trochu trapný, ne?
Už budu končit.
Říkal jsem, že mi na Glóbech žádný vtip nezastavili.
A to je svatá pravda.
Ale teď jsem si vzpomněl, že jsem zastavil já sám sebe.
Trochu jsem se toho leknul.
Asi jsem byl přehnaně opatrnej.
Měl jsem za úkol pozvat na pódium Jasona Momou.
Víte, kdo to je? Víte, ne?
Přišlo mi děsně meta, že zavtipkuju, jaký jsem pokrytec a zbabělec.
Herce není snadný urážet. Kdo by se jich bál?
Ale když jde o chlapa jak hora, kuráž je ta tam.
Chtěl jsem říct:
„O další hvězdě nemůžu říct nic špatnýho,
protože má péro velký jak dětskou ruku.“
Řekl jsem kámošovi, že to udělám. A on na to: „Nepřijde ti to rasistický?“
„Proč myslíš?“
„Protože ji odlišný barvy pleti.“
„To s tím nesouvisí.
Jde o to, že je to obr.
A nejspíš má péro jak dětskou ruku.“
Neřekl jsem to. A to jsem mohl navázat. Řeknu vám, jak to mělo vypadat.
Vyšel jsem na pódium.
„O další hvězdě nemůžu říct nic špatnýho, protože má péro velký jak dětskou ruku.
Na rozdíl od Petera Dinklage, který má ruku jako péro dítěte.“
Je super slyšet, že se smějete.
Nevím, jestli jste si toho všimli, ale my komici to teď měli těžký.
Neustále přemýšlíme, co už je za hranou.
Lidi teď urazí úplně cokoli.
Ale my se nedali a vyhráli, tak na ně serem.
Až do příště. Nezmizeli, jen si někde lížou rány.
Vrátí se s něčím ještě šílenějším. Ale nezapomeňte, kdo to byl.
Vždycky jsou to vzdělaný lidi ze střední třídy.
Privilegovaný elitáři, co obyčejným pracujícím lidem diktujou,
co můžou a nemůžou dělat a čemu se smát.
Neuvědomujou si, jak důležité standupy pro tyhle lidi jsou.
Když jsem vyrůstal v Readingu, nic jsem neměl.
Humor byl moje spása.
Byla to moje superschopnost.
Ne opravdová, jako třeba lítání. Ale chápete.
Když se zeptáte lidí na superschopnost, sedm z deseti řekne „lítání“.
Tři zmíní „nadlidskou sílu“, nebo něco podobnýho.
Když jste superhrdina, lítáte a máte nadlidskou sílu, super.
Dřív nebo pozdějc se objeví padouch a řekne:
„Koukni na toho dementa.
Dostanu ho a bude po něm.“
S mojí superschopností by ani netušili, že to dělám já.
Ani by netušili, že to je superschopnost. Pomůže vám v každý situaci.
Já bych měl superschopnost, že by se každý okamžitě
posral.
Přepadnou vás a hrozí vám nožem? „Naval peněženku.“
Stačí udělat… A oni: „Kurva!
Do prdele!“
A je vymalováno.
To je další věc, na kterou jsem hrdý. Můžu upřímně říct, že za celých 64 let
jsem se nikdy neposral. Ani jednou.
Ne, netleskej. Ne.
Ne! Jasně.
Je to tak.
„Proč máš tak rád Londýn, Ricku?“
Protože mi tu tleskají, že jsem se neposral.
No jo.
Ale to je teď další fáze.
Tuším, že to do deseti let přijde.
Ale zatím mě moje řiť nezklamala.
Lidská prdel je dost nedoceněná.
Všichni chválí mozek za to, že je nejlepší počítač.
Lidská játra dokážou regenerovat.
Ale vaše prdel maká 24 hodin denně.
I když spíte, hlídá, aby nic nevyšlo ven.
„Smůla.
Nikam se nejde. Ani dovnitř.“
Je to taková kanalizace, co?
A k ní máme krásnej poklop.
Představte si to v reálu. Jdu po chodníku.
Kdyby to prasklo. Víte, co je v kanalizaci, ne?
Chcanky a hovna,
mrdka a…
mrtvý rybičky.
Plody.
V Číně.
Jenom…
Jen ty holčičí. Klid.
Protože dělám showbyznys, lidi se mě ptají:
„Půjdeš na facelift?“
Říkám, že ne.
Viděli jste, co to dělá? Zamrznete.
Jdete k doktorovi a on se zeptá:
„Chcete vypadat staře, nebo jako Číňan?“
Ne, že by na tom bylo něco špatnýho, když jste z Číny. Jinak je to divný.
Je to urážlivý. Kdo to dovolil? Začerňovat se nesmíme, ale tohle jo?
Možná existují pravidla, jak moc můžeme být rasisti.
Doktor řekne: „Oči jsme udělali,
ale nechoďte ven ve stínítku, jinak…“
Jako malej.
Snad se shodneme, že to bylo pozitivní. Nebylo to o smrti, ale o životě.
Někteří se tak bojí smrti, že zapomínají žít.
Bojí se cokoli dělat, protože je to nebezpečný.
Ty nejzábavnější věci jsou nebezpečný. Třeba silnice.
Nebo alkohol. To je jed.
Já to vím. Prodávám ho. Mám svůj Dutch Barn.
Jo, alkohol způsobuje onemocnění mozku, onemocnění jater,
onemocnění ledvin, srdce, duševní nemoci,
ale na párty vás dostane do nálady, tak…
Vezměte si, kolik se díky němu narodilo dětí.
Spousta z nich postižených, protože máma pila i potom.
Ale postižený děti mají jednu výhodu.
A to…
Počkejte.
Postižený děti mají výhodu, že můžou začít pít mnohem dřív
a nikdo je nebude… Víte?
Když pije zdravý děcko: „Ty hajzle.“
Když ale vidíte postižený děcko: „Jen si dej.“
Chápeme se, ne?
Je vám osm, devět. Máte za sebou 27 bolestivých operací.
Byl za váma Olly Murs. Jen si přihněte.
No jo.
Jak vidíte, došel mi kvalitní materiál.
Byli jste úžasný publikum. Moc vám děkuju. Dobrou noc.
Překlad titulků: Michael Novotný