Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
RICKY GERVAIS: HALANDÓSÁG
Köszönöm.
Köszönöm. Hűha! Köszönöm szépen.
Köszönöm. Oké.
Oké, pszt! Köszönöm.
Komolyan, le vagyok nyűgözve, de pszt!
Köszönöm szépen.
Köszönöm. Üdv a show-ban!
Jó újra itt lenni egy vadonatúj különkiadással.
Az előző különkiadásom tavalyelőtt karácsonykor került fel a Netflixre,
és abban arról beszéltem, hogy az előző különkiadás azért lett első,
mert annyian panaszkodtak rá.
És a barmok megint megcsinálták.
Mikor tanulnak már ebből? Őszintén. „Kitiltani! Ki kell tiltani a…”
Az első volt, de mindenhol.
A nevem három napig felkapott volt azon a karácsonyon.
Nem én voltam akkor az egyetlen felkapott humorista.
Ismeritek Rosie Jones humoristát?
Cerebrális parézise van, és részt vett egy tévés kvízműsorban,
és jöttek a trollok a Twitteren. Azt írták: „Nem is vicces.”
„Csak azért mondod, mert fogyatékos.”
„Csak azért véded, mert fogyatékos.” Ez ment oda-vissza.
De nem ez volt a legvitásabb ügye abban az évben.
Ez igaz történet.
Az év elején Rosie Jones készített egy dokumentumfilmet a Channel 4-nak
az állapotáról, a helyzetéről,
a trollkodásról, a sértésekről, amiket kap, ugye?
És ezt a provokatív címet adta neki: Am I a R*tard? Retardált vagyok?
Igen. Szuper! Ez erős!
De akik panaszkodtak, azok a fogyatékosjogi aktivisták voltak.
Nekiestek.
Azt mondták: „Nem használhatod ezt a szót.” Ő meg: „Miért?”
„Mert te fizikailag vagy fogyatékos.
Ezzel a szóval a szellemi fogyatékosokat ekézik.
Ha becsmérlő szót használsz,
legyen olyan, ami a te állapotodat írja le!”
Lényegében Rosie Jones azt kérdezte: „Retardált vagyok?”
Mire a fogyatékosjogi aktivisták: „Nem, te roki vagy.”
Ez azért durva, nem?
Úgy értem…
A kontextus számít. Ő azért használta, hogy erőt adjon az embereknek.
Így nevezték. Nem azt mondta: „Ez nem én vagyok.”
Úgymond felvállalta, és visszavette a szót.
Az aktivisták azt mondják: „Nem, nagyon specifikusnak kell lenned.
Csak az használhatja a »retardált« szót, aki ténylegesen retardált.”
De ki mondja meg nekik? Ki…
Értitek? Ki fogja…
Nem fogsz bemenni egy szobába, ahol ott van mondjuk Bubba, ahogy…
a földön fekve zsírkrétázik, ugye?
Azt kérded: „Minden oké, Bubba?”
Mire ő: „Ja.”
Nem, ne!
Pengeélen táncolunk. Hagyjuk…
Azt mondja: „Igen?” Te meg: „Tudod, hogy te mondhatod azt, hogy »retardált«?”
„Miért?”
„Gondolkodj már, te hülye fasz!”
Mindegy, szerintem neki szabadna használni a szót a megfelelő kontextusban.
Mert ha ő nem használhatja, akkor én… Most használtam,
szóval bajban vagyok, megint.
Igazából nem használtam a szót. Ezt szeretném leszögezni.
Azt mondják: „Ő használta ezt meg ezt a szót.”
Én nem használtam a szót.
A szó használata az lenne, ha valakit azzal a szóval illetnék.
Az a szó használata.
Én csak kimondtam a szót egy beszélgetésben a kibaszott szóról.
Ennek szabadnak kellene lennie, nem? Felnőttek között.
Ha valamiben egyet kéne értenünk, bárhol is állunk politikailag,
az az, hogy a szólásszabadság még mindig nagyon jó dolog.
Mindig is az volt…
és mindig is az lesz.
De most egyes csoportok azt mondják: „Nem, tévedtünk. Nem tetszik.
Meggondoltuk magunkat. Nem tett jót. Már nem szeretjük a szólásszabadságot.
Akik szólásszabadságot akarnak, csak azért akarják,
hogy szörnyű dolgokat mondhassanak.”
Ami nem igaz, és még ha az is lenne, a szólásszabadságban az a jó,
hogy vissza lehet mondani a szörnyű dolgokat. Jó kis rendszer.
A szólásszabadság törvényei szerint nem mondhatsz akármit.
Ez teljes félreértés.
Rengeteg kikötés van a szólásszabadsággal kapcsolatban, amikkel amúgy egyetértek.
Nem uszíthatsz erőszakra. Jó szabály.
Nem rágalmazhatsz embereket. Jó szabály.
Nem írhatsz becsületsértő dolgokat, tudod?
Érdekes tény a becsületsértési törvényekről:
Halottról nem írhatsz becsületsértő dolgot.
Szóval én most itt mondhatnám,
hogy „Gandhi szerette seggbe rakatni magát”.
Ha akarnám.
És akarom is.
De a szólásszabadság a legfontosabb emberi jog,
amiből minden más jog is származik.
Szólásszabadság nélkül nem lehetnének emberi jogok.
Itt még van szólásszabadság, elméletben, ebben az országban, még egy kis ideig.
Kritizálhatjuk a kormányt. Kritizálhatjuk a rendőrséget.
El kell ismernünk az országnak, hogy megengedi,
mert ezt irigylik más országok.
Vannak országok, ahol ha kritizálod a rendőrséget, megvernek, mi több,
ha kritizálod a kormányt, életfogytig börtönbe vághatnak.
Ők menekülnek az elnyomás elől, teljes joggal. Te is ezt tennéd.
Ide menekülnek. Azt mondják: „Angliába akarunk jönni.”
„Miért?” „A szólásszabadság miatt.”
„Gyertek csak, üdv! És mit fogtok most csinálni?”
„Felvonulunk.” „Mit fogtok mondani?”
„Hogy milyen szar Anglia.” „Köszi. Köszönöm.”
Ez jogukban áll.
De én már túl öreg vagyok ahhoz, hogy ne mondjam ki, amit akarok.
Azt akarom mondani és csinálni, amit akarok, állandóan.
Mindig a kedvenc dolgomat akarom csinálni.
A második kedvenc dolgomat se szeretem csinálni,
ha úgy érzem, épp a kedvencemet is csinálhatnám.
A kedvencem a teniszezés.
Minden pénteken játszom. Fix pénteki program.
Mindig várom. Teniszezem. Ez beindítja a hetemet.
Szóval ha valaha pénteken a második kedvenc dolgomat kell csinálnom,
mint három hete,
amikor a szomszéd gyerek temetésén voltam,
azt mondom:
„Hát ez
uncsi.”
De mindannyian tiszteletre vágyunk, igaz?
Mind tiszteletre vágyunk,
és emelni akarjuk a státuszunkat a társadalomban.
Nem tehetünk róla. Ez az evolúciónk része.
Erre akkor szelektálódtunk, amikor a pletyka irányította a törzseket.
És a társadalomban ma is két módon tudod emelni a státuszodat.
Egy: legyél kompetens valamiben!
Például: „Ó, ő jó vadász. Menj vele! Ő jó a törzsnek.”
A másik módja a státusz emelésének: legyen erényed!
Vagyis: „Ó, nem ő a legjobb vadász, de bölcs, kedves vagy mittudomén.”
Aztán a közösségi média megjelenésével az emberek hirtelen rájöttek,
hogy egyszerűen elmondhatják magukról, hogy erényesek.
Semmi bizonyíték. Semmi igazolás.
Csak egy rakás zászló a biójukban, ugye?
És úgy emelik a státuszukat, hogy másokat lehúznak, lebuktatnak.
„Nézd, mit mondott! Ő nem olyan erényes, mint én.
Nézd, milyen jó vagyok! Nézd, ő…”
És innen jön az „erényfitogtatás” kifejezés, ugye?
És utálom, amikor a gyerekeiket is belerángatják.
Azt hihetsz, amit akarsz, úgy szavazol, ahogy akarsz,
menj felvonulásra, nagyszerű!
De amikor látok egy ötévest, ahogy tart egy táblát,
fogalma sincs, mi van ráírva,
az a felnőtt, tudod?
Egyszer ezt tweetelte ki valaki. Azt írta ki:
„A négyévesem felnézett rám, és azt mondta: »Anyu,
miért utálja Rishi Sunak a szegény embereket?«”
Kurvára nem történt meg.
De az erényfitogtatásban az a legidegesítőbb,
hogy az emberek elégedetten feszítenek, mert a korszellem morálját képviselik.
Attól vagy olyan, amilyen, hogy ott és akkor vagy, ahol és amikor.
Például nem bátor dolog ateistának lennem ebben az országban, ebben az évben.
Bátor dolog lett volna 200 évvel ezelőtt,
vagy elmebeteg.
És bátor dolog lenne más országokban, vagy elmebeteg.
De az emberek olyanokat mondanak, hogy: „Ó, én antirasszista vagyok.”
„Ja, gratulálok. Mind azok vagyunk.”
Tudjuk, hogy ma ez a módi, de nem mindig volt így.
És ha egy másik helyen vagy korban születsz? Talán akkor nem…
Mire ők: „Én akkor is antirasszista lettem volna, bármikor születek.”
Az emberek olyanokat mondanak:
„Ó, én biztosan bújtattam volna Anne Frankot.”
„Tényleg?”
Anne Frank ott áll az ajtód előtt a háborúban.
Kinyitod, ugye? Mindenütt nácik, ugye?
Azt kérdi: „Elbújhatok itt?” Mire te: „Húha…”
Facepalmolod Anne Frankot, így.
„Hú, na várjál csak!
Mi van, ha megtalálnak? Megölnek engem is, téged is.
Menj a szomszédba!
Szép nagy padlásuk van. Van írógépük is.
Imádni fogod.”
De én antirasszista vagyok, persze,
de hajlandó vagyok beismerni, hogy ha 300 éve születtem volna
fehér, gazdag emberként, valószínűleg lett volna rabszolgám.
Mert… Nem, mert…
Kedves lennék velük, szóval kuss, jó?
Én lennék a legfaszább rabszolgatartó, akit valaha is…
Nem, tényleg. Törődnék…
Szépen öltöztetném őket. Én a rabszolgáimra…
Igen, bizony. Kis öltönyöket adnék rájuk.
Azt mondanám: „Dobd el azt a kertésznadrágot!
Vegyél fel egy kis öltönyt!”
A többi szolga nézné őket, én meg: „Tipli…”
És azt mondanám: „Na jó,
fiúk, irány a pub!”
A „fehér” emberek meg: „Nem viheted a rabszolgáidat a pubba.”
Mire én: „Kuss, te fasiszta! Ők…
Ők az én rabszolgáim. Azt csinálok velük, amit akarok.”
A kocsmában a csapos: „Nem hozhatod őket ide.”
Én meg: „Kuss! Átmegyünk a szalonba is.
Kis öltöny van rajtunk.” Mondom: „Jól néztek ki az öltönyben.
Vegyetek zoknit! Az öltönyhöz zoknit hordunk.”
Mondom: „Én fizetem az italokat. Tedd el a pénzed!
Ami nincs, de tudod, mire gondolok.”
És akkor csak ökörködünk, ugratjuk egymást, megy a poénkodás…
Ha egyikük túlságosan bizalmaskodna, meg kellene büntetnem,
csak hogy fenntartsam a status quót.
Ha mondjuk „gammonnek” hívna, vagy ilyesmi.
Ez ma az egyetlen elfogadott rasszista sértés.
Egy fehér embert simán nevezhetsz gammonnek. Az valamiért oké.
Életkor alapján is sérthetsz. Mondhatod: „Vén gammon!”
Valamiért ez teljesen elfogadott.
De én visszaveszem ezt a szót.
Ahogy a feketék visszavették az N betűs szót,
én visszaveszem a gammont.
Szóval ott leszek a hampsteadi Carluccio’sban
az összes fehér barátommal,
lógunk, ilyeneket mondunk: „Hogy vagy, gammonöm?”
Igaz? És…
Ha fekete barátunk, Rupert…
Mondtam, hogy Hampstead. Ha…
Ha Rupert azzal jönne: „gammonöm”,
azt mondanám: „Te azt a szót kurvára nem használod.”
A lényeg az, hogy a morál fejlődik.
Változik az idővel, mint minden más. Gondoljatok bele!
Néhány generáció alatt
eljutottunk onnan, hogy a rabszolgatartás törvényes
és Isten szemében is tiszteletre méltó volt,
oda, hogy a rasszista ember a legalja, nem?
A rasszista manapság a társadalom legalja.
Igazából a pedofil a legalja.
Úgy van, hogy pedofil, aztán rasszista.
A rasszista pedofil
a legeslegrosszabb.
Ha találkoznék egy rasszista pedofillal, azt mondanám:
„Baszd a kis feketéket is, te bigott!”
Tudod?
Jól van. Semmi baj.
Ez…
Ezért nem törölnek el.
Már vagy 15 éve próbálnak eltörölni, és mindig kudarcot vallottak.
Gyakran más humoristák akarnak eltörölni, akik a menő lapokba írnak.
Mindig ugyanazt mondják: „A fickó lefelé üt.
A komédiának felfelé kell ütni. Mi csak felfelé ütünk.”
A felfelé ütés náluk annyi, hogy nekimennek Boris Johnsonnak.
Hogy a francba lenne az felfelé ütés?
A faszi tanulási zavaros. Olyan, mint…
egy vízkóros Gary Busey,
valami kibaszott albínó tojásemberszerű izé.
Egy mondatot nem bír összerakni. Hallottátok már beszélni? Hát…
Egy kibaszott idióta.
Én felfelé ütök.
Olyan embereket figurázok ki, mint… mondjuk Stephen Hawking.
Igen, a valaha élt legnagyobb koponya. Őt lehet… Ő elbírja.
És biztos nem bánta volna, amikor élt, mert
félig-meddig robot volt. Szerintem…
alapvetően egy beszélő szék, szóval azt mondhatsz, amit akarsz.
És állítólag járt Epstein szigetén, szóval megbaszódhat. Én nem…
Mit keresett ott? Miért… „El akarok menni…” „Miért? Miért akarnál…”
Ő csak úgy ott van, lófaszt se… Mire én: „De mit…?”
Ismerek pedókat, akik ölnének egy jegyért oda.
Ő meg csak ott foglalja a helyet.
Biztos valami diverzitásos-inklúziós izé, azt mondják: „Kell egy ilyen is.”
Kérdem én: „Mit keresel itt, Steve?”
Mire ő: „Furcsa dolgokon gondolkodom.” „Húzz a picsába!”
Ez valószínűleg gyűlölet-bűncselekmény. Hát ja, szóval…
Ez egy divatszó: „gyűlölet-bűncselekmény.”
Bármi történik, megkérdezik: „Gyűlölet-bűncselekmény volt?”
„Miért?” „Attól sokkal rosszabb.” Tényleg? Miért?
Ha ma este hazafelé valaki csak úgy leütne,
megverne, kirabolna, megkéselne, savat öntene az arcomba,
és az intenzíven ébrednék…
Kinyitom a szemem a kötés alatt.
Ott egy rendőr. „Mr. Gervais?” Mire én: „Igen?”
„Csak hogy tudja, ez nem gyűlölet-bűncselekmény volt.”
Mondom: „Hála istennek.”
Elég gyűlöletteli dolog, nem?
De nem, a gyűlölet-bűncselekmény
az, ami a rasszon, fogyatékosságon vagy szexuális irányultságon alapul.
Egy fickó lőfegyverrel akar valakit találomra megölni.
Lát egy tömeget. Ecc, pecc, kimehetsz.
Puff! Megöl valakit.
Bíróságon van. A bíró: „Miért ölte meg azt az embert?”
Azt mondja „Csak úgy.”
A bíró: „Szóval nem bigott?” Mire ő: „Á, dehogy.”
Mire a bíró…
„Tíz év.”
Van egy másik fegyveres faszi. Azt mondja: „Kurvára utálom a törpéket.”
Lát egy kis törpét. Céloz. Puff!
Megöli a törpét.
A bíróságon a bíró: „Miért ölte meg azt a törpét?”
Mire ő: „Mert utálom a kis pöcsöket.”
Erre a bíró: „Maga bigott. Húsz év.”
Nem kéne többet kapnia egy törpe lelövéséért.
Azokat még nehezebb is lelőni, nem?
A bíró helyében azt mondanám: „Száz méterről lelőtt egy törpét?”
„Igen.” „Riszpekt, ez aztán…
Öt év.
A hadseregbe. Küldjétek a hadseregbe!”
Rosszul érzem magam emiatt a poén miatt, mert olvastam,
mennyire nehéz életük volt a törpéknek a történelem során.
A középkorban kínozták és gyilkolták őket,
tüskés hordókba tették őket, amiket legurítottak a dombon poénból.
A viktoriánus korban cirkuszban mutogatták őket,
és veszélyes dolgokat csináltattak velük.
Egészen a 80-as évekig voltak
egyetemi rendezvények, ahol törpéket hajigáltak neki
valami cuccnak, mint a dartsban.
Vagy törpebowling.
Aztán valaki azt mondta: „Bazmeg, mit csinálunk?
Leállhatnánk azzal, hogy szórakozásból basztatjuk a törpéket?”
És leálltak. És most újrakezdték. Most a speciális olimpián vannak.
Most lett egy… Igen.
Igen, azt mondják: „Versenyeztessük őket, és…”
Igen.
„Dobáljuk őket a vízbe, nézzük meg, tudnak-e úszni!”
Tudnak. Szóval…
Ez a poén még finomításra szorul, nem igaz?
Az emberek nem is sejtik, mennyi munka van egy turné mögött.
Az előző turnémon 60 új anyaggal teli estét toltam.
Aztán még kábé 25 félkész előadást.
Jött egy 85 napos világ körüli arénaturné, az anyagot folyamatosan csiszolgatva.
Egy kritikus otthon, az étkezőasztalánál azt mondta: „Lusta.”
Éretlennek és trágárnak nevezett.
Pápaszemes pöcs.
Most abban a korban vagyok, amikor minden idegesít.
Naponta egyszer elmondom: „Miért nem működnek a kibaszott dolgok?”
Tudjátok? Bármi is legyen az.
A tévé távirányítója. Jól működik.
Újra használnád.
Mi történt az elmúlt tíz kurva másodpercben?
A térerő, ahol lakom Hampsteadben, szar.
Körbejárom a villát, kérdezgetem: „Most hallasz?”
Ha Hampstead gyönyörű, macskaköves utcáin telefonálsz,
öt vonal van, beszélgetsz, nagyszerű.
De ha egy lépést teszel a rossz irányba…
Tudod, miért szar a térerő Hampsteadben?
Mert ott mindenki puccos,
senki sem akar egy olyan póznát a kertjébe,
mert szarul néz ki, és rákot okoz.
Mondtam az önkormányzatnak:
„Keressünk egy vak embert, aki már eleve rákos…
Tegyék a kertjébe! Kurvára ne is szóljanak neki!”
De hagyjuk a tárgyakat! Az emberek idegesítenek a legjobban.
Ezt is elmondom naponta egyszer.
„Mindig van valaki, aki elcseszi az egészet.”
Tudjátok? Mármint miért?
Egyszer egy San Franciscó-i járaton ültünk Jane-nel.
Felszálltunk, oké?
Első osztály. Övjelzés. Italok felszolgálva. Csodás.
Aztán egy nő kábé két sorral hátrébb elővette a laptopját.
Elkezdett gépelni valami irtó fontosat.
Kibaszott karpereceket viselt.
És ezek nekiverődtek a…
Kiborított. Olyan hangja volt, mint a tetves Morris táncnak, értitek?
Az őrületbe…
De tudom, hogy nem illegális. Nem mehetek oda, hogy „karperecrendőrség”.
Szóval csendben kell szenvednem, és remélnem, hogy lezuhanunk.
Így tudom túlélni a dolgokat mostanában.
Ha valaki nagyon idegesít, rábámulok,
és elképzelem, hogy egyszer mindketten meghalunk, és ez valamennyire…
Itt azt képzeltem, hogy a pilóta bemondja: „Zuhanunk.”
A gép zuhan, meg fogunk halni,
odanézek, ő így csinál…
mire én így…
Aztán a gép nekicsapódik egy hegynek, szénné égünk.
De én egy másodperccel tovább élek, hogy lássam: ő teljesen tropa.
Kinek mi segít, ugye?
Megérkeztünk San Franciscóba, tettünk egy kis egynapos kirándulást.
Elmentünk Sausalitóba, ami egy kedves kis kikötőváros.
Sétáltunk, várost néztünk,
de délelőtt 11-kor a jetlag miatt éhesek voltunk.
Gondoltuk: „Ebédelni kéne.”
Találtunk egy éttermet, ami nyitva volt.
Persze üres volt, szerintem ilyen a tökéletes étterem: üres.
Az ablak mellett ültünk. Az öbölre volt kilátásunk.
Egy oroszlánfóka bukdácsolt. Leszállt egy pelikán.
A pincér hozta az ételt. Ó, ez…
Aztán hirtelen, a béke és tökéletesség közepette
kijött a konyhából egy segédpincér,
és csak állt ebben az üres étteremben, és így csinált…
Ránéztem. Ránéztem Jane-re. Jane fel se nézett.
Annyit mondott: „Nem tehetünk semmit.”
Egyedül maradtam.
És elkezdtem izzadni. Leizzadtam.
Mondom: „Oké, megint csinálni fogja.” És igen, csinálja… Így.
Koppintottam a villámmal a tányérra, és ránéztem.
Jane meg: „Nem érti, miért bámulod.”
„Azt akarom, hogy megkérdezze,
jól vagyok-e.” Mondhatnám: „Nem. Folyton ezt csinálja.”
Mire Jane: „Az ég áldjon, ez egy segédpincér, dolgozik.
Együnk, aztán menjünk!” Szóval az ebédnek annyi, ugye?
És semmit nem szabadott tennem,
szóval így húztam ki az utolsó tíz percet.
Ez így igaz, oké?
Ettem. Valahányszor így csinált…
Azt mondtam: „Faszfej!”
Így jártál.
Eredetileg azt akartam, hogy ez a show kifinomultabb legyen.
Viccet félretéve, eddig ez a legőszintébb, legtöbb vallomást tartalmazó műsorom.
Már nem olyan Edinburgh Fringe-féle módon.
„A szüleim meghaltak, ezért totál autista lettem.” Semmi…
Semmi ilyen szarság, oké?
A szüleim meghaltak, de biztos nem vagyok autista,
mert egyszer kaptam egy Rubik-kockát, és egyenesen a kukába basztam.
Szerintem ez a teszt.
Nem, Halandóság a címe, de ez egy pozitív show,
szerintem, és…
El akarok mondani pár dolgot, amit megtanultam,
és hogy milyen ennyi idősnek lenni, mert most már öregszem.
Látjátok? Idén először csend.
Eddig erre azt mondták: „Nem vagy öreg.” Most meg azt: „Na, mesélj!”
Mármint… ezzel rontják a helyzetet.
Olyanokat mondanak: „Ó, igen, de az öregedés jó oldala az,
hogy nem érdekel, mit gondolnak rólad.”
Azért egy kicsit kéne törődnöd azzal, mit gondolnak rólad,
mert ez akadályoz meg abban, hogy szaros gatyában sétálj.
„Nézzétek a nagypapát!
Nézzétek…
Őt már nem érdekli, mit gondolnak róla.”
Nem, épp kiveri egy esküvőn. Tényleg nem érdekli.
De ahogy mondtam, ez egy pozitív show.
Az öregedés nem csak balsors és szomorúság. Van benne jó és rossz.
Tényleg van. Az öregedésben van jó és rossz.
Például: igen, már nagyobb az esélyem a szívrohamra, a sztrókra, a rákra,
de sokkal kisebb az esélye, hogy valaha megerőszakoljanak a börtönben.
Igen. Látjátok?
Fiatalon azt gondoltam: „A francba, soha nem mehetek börtönbe!
Ezzel a cuki seggel tuti nem.”
De most már biztos vagyok benne, hogy békén hagynának.
Első nap végigmennék a folyosón a kis törölközőmmel, fütyörészve.
Ők meg odajönnének a rácsokhoz, és így csinálnának… Értitek?
Annyit zuhanyoznék, amennyit csak akarok.
Rám se néznének. Egy pillantás se. Semmi.
A legnagyobb veszély most az lenne, ha lehajolnék a börtönzuhanyban,
hogy beállna a derekam, oké?
Leroskadnék a padlóra, becipelne az ágyamhoz
két nagy meleg erőszaktevő, pucéran letennének, és elmennének.
Mondom: „Fiúk, mielőtt mentek, kiment a vállam, kicsit megrángatnátok?”
Erre ők: „Nem.” Mondom: „Mi az, hogy nem?
Meleg erőszaktevők vagytok.”
Erre ők: „Szörnyetegek nem vagyunk.”
Mostanában magabiztosabban mennék börtönbe, mert van egy kis lóvém.
Ki tudnám vásárolni magam a veszélyből.
Első nap megkérdezném: „Na, ki itt a főnök? Ki a nagyvezér?”
Mire ők: „Chopper Harris, D blokk.”
Jó, megyek Chopperhez, mondom neki: „Jó. Figyelj, egy évre varrtak be.
Egymillió font vár rád, ha lezsírozod, hogy senki ne verjen meg,
ne lopja el a kajámat, és senki még csak meg se ujjazzon.”
Ezt még soha nem mondtam. Tényleg soha…
Mire Chopper: „Haver, a sitten nincs előjáték.”
Abban a korban vagyok, hogy örülök,
hogy most nincsenek Harold Shipman-féle alakok.
Értitek, mire gondolok?
Akik túl fiatalok ahhoz, hogy tudják, ki volt Harold Shipman:
ő volt a leghírhedtebb sorozatgyilkosunk.
Háromszáz embert ölt meg. Idős embereket ölt, erről beszélek.
Kipécézne, és azt mondaná: „Adok neki még pár évet.”
És orvos volt, oké?
De azért nem hallottatok róla,
mert sosem szerepel „a legdurvább sorozatgyilkosok” jellegű listákon.
Pedig tényleg az egyik legdurvább volt.
De nem viselkedett úgy, mint egy sorozatgyilkos.
Háziorvos volt. Régi vágású arc.
Kis ing, nyakkendő, tweedzakó,
kis szakáll, kis szemüveg.
Házhoz járt.
Benézett Ednához, aki 85 éves.
„Jól van, Edna?” „Igen.” „Egy teát?” „Igen, köszönöm.”
És csinált Ednának egy csodás csésze teát.
Aztán belerakott egy halálos adag opioidot.
Odaadta Ednának a teát, végignézte, ahogy megissza,
elalszik és meghal. És ennyi.
Nem is maszturbált közben.
Igen, pazarlás, uram. Úgy van.
Te mocskos állat!
Ez…
És…
Azt mondják, gyerekkorában jött az ötlet.
Harold Shipman, a kis Harold Shipman
nézte, ahogy az anyja tüdőrákban haldoklik, és morfiumot kap.
Valami bekattant nála, gondolta: „Orvos leszek, én is ezt csinálom majd.”
Nem tudjuk, az motiválta-e, hogy tetszett neki, ahogy a morfium
megszabadította az anyját a fájdalomtól, tehát kegyelemből gyilkolt,
újra átélte a kedves gesztust… Vagy épp az ellenkezője.
Irigy volt az öregekre, akik tovább éltek, mint az anyja.
Megbüntette őket. Nem tudom. Nem számít.
Igazából számít, mert ha meg tudod érteni, miért csinál valaki ilyet,
akkor felismerheted a jeleket legközelebb, és megelőzhetsz egy bűncselekményt.
Erre gondolok, amikor Amerikában iskolai lövöldözés van.
Általában valami emo gyerek az, ugye? Aki…
bemegy egy óvodába, lelő vagy 30 kiskölyköt,
és maga ellen fordítja a fegyvert. És a szemtanúk mindig ugyanazt mondják.
„Ó, hát magának való volt. Hátul ült.
Félénk volt. Zaklatták.”
Gyűjtsük össze ezeket a faszfejeket most!
Értitek, mire célzok?
Bemész egy iskolába, megnézed, kit ver éppen a zaklató, ugye?
Azt mondod: „Innen átveszem, tesó. Köszi.”
És elrángatod a kis pancsert javítóintézetbe vagy börtönbe, ilyesmi.
A verőlegénynek azt mondod: „Keress másikat!” Tudjátok? Ő igazából…
Ő jó munkát végez. Több zaklató kell.
Elgyepálják a jövőbeli gyerekgyilkosokat.
Ahogy öregszel, rákattansz a bűnre és a büntetésre.
Engem mindig is érdekelt.
Filozófiát tanultam az egyetemen, és annak nagy része erkölcstan.
Mindig elleneztem a halálbüntetést.
Fiatal liberális voltam, nagyon halálbüntetés-ellenes.
Most már vén libsi vagyok, még mindig ellenzem a halálbüntetést,
de most imádom, amikor valaki akkor hal meg,
amikor épp olyat tesz, amit nem kellene.
Mondjuk látsz egy pasast Brazíliában. Túszvideó.
Pisztolyt tart egy lány fejéhez, azt mondja: „Élve nem kapsz el, zsaru!”
És a mesterlövész egyszerűen kilövi az agytörzsét.
Imádom.
Megállít, visszateker, oké?
Vagy amikor a torreádort kibelezi a bika. Az a kedvencem.
Különösen, amikor a szarva bemegy a segglyukon.
Ezt úgy hívom, hogy „likban a bika”.
Köszönöm.
Nem, ne!
Vagy azok a videók a „törvény nélküli” New Yorkból.
Fent vannak Instán, YouTube-on. Valaki egy iPhone-nal veszi, ahogy…
Ott egy fickó, aki épp feldúl egy kisboltot.
Kapucnis pulcsi, kés, viszi a piát.
Nem érdekli, hogy filmezik. Úgyis meg fogja úszni.
Aztán a pult mögül előjön egy hetvenéves koreai bácsi,
és halálra veri egy seprűvel.
Kurvára imádom.
Alig várom, hogy én is hetvenéves igazságosztó legyek,
aki sétálgat Hampsteadben egy sétapálcával!
Ja, de az igazából egy kard.
Még le is festeném fehérre, hogy még sebezhetőbbnek tűnjek.
Sötét szemüveg. Látnék egy csapat kölyköt,
odasétálnék hozzájuk, hogy: „Elnézést srácok!
Tudjátok, merre van a Nike bolt?
Vennék egy Air Jordant ezzel a készpénzzel.”
És amikor rámozdulnak: „Nesztek, kis faszfejek!”
De a halálbüntetés nem ilyen, ugye? Az nem önvédelem,
nem felindulásból elkövetett valami. Az rideg igazságszolgáltatás.
Mindegy, mit követtél el. Talán embereket öltél.
Tárgyalásra mész, bűnösnek találnak.
Halálsorra kerülsz,
néha 10-15 évig ott ülsz,
ami indokolatlanul kegyetlen.
Aztán megölnek tanúk előtt.
És mindezt a Biblia alapján. „Szemet szemért; fogat fogért.”
Az állam azt mondja: „Megöltél valakit, hát mi is megölünk téged.”
De ha megerőszakoltál és megöltél valakit,
akkor is csak megölnek.
Ez azért egy kis joghézag, nem?
Enyhén nőgyűlölő íze van.
Mintha a bíró azt mondaná: „Az erőszak ingyen volt. De most…”
Egyszer mondaná a bíró: „Megerőszakolt és megölt valakit,
ezért innen átszállítjuk egy helyre, ahol felakasztják
és megerőszakolják.”
„Mi, egyszerre?” „Igen.
Tele vagyunk önkéntesekkel, dildókkal.”
Ahogy zuhan lefelé, és…
„Húzz a picsába!
Te rohadék!”
„Oké, meghalt.”
„Ja, tudom.”
Lehet, hogy működne.
De minél tovább élsz, annál morcosabb leszel.
Nem csak én. Mindannyiótokkal ez lesz.
Minél tovább élsz, annál több szart látsz. És azt mondod: „Ó, bazdmeg, megint ez.”
És egyre több terhet cipelsz.
Minél öregebb vagy, annál gyengébb vagy, és a teher annál nehezebb.
„Jézusom, már megint ez…”
És ma már nem lehet meghalni. Értitek?
„Hál’ istennek, végre meghalok…
Baszki, visszahoztak.” Értitek, ugye?
Minden szervet átültethetnek. Mindent, ami…
Minden szervet átültetnek.
Az agyadat nem. Annak nem lenne értelme. Te az agyad vagy.
Az inkább egy „minden más” transzplantáció lenne.
De én arra simán jelentkeznék.
Engem ez a rész nem érdekel. Csak ezt cipeli.
Ha hagyhatnék egymillió fontot a tudománynak, hogy ha meghalok…
Meghalok, a testem összezúzódik, azonnal vége, de a fejem sértetlen.
Jégen tartják. Várnak egy donortestre.
Szerencsétlen fazonnak szétzúzódik a feje.
Az én fejemet rakják az ő testére, és vissza is tértem, nem?
Statisztikailag ráadásul még nagyobb péniszt is kapnék, szóval…
Az esélyek nekem kedveznek, higgyétek el!
Felébredek a jövőben, ránézek a hegre, mondom: „Ez rendben van.”
Aztán: „Mindig is nagy farkat akartál.” „Ja, mindig is nagy farkat akartam.”
„Na, akkor jöhet egy kis énidő, jó?” Elkezdem, de valahányszor lenézek:
„Ez nem az én farkam.” Értitek?
Mondom: „Ez nem az én farkam.
Jaj, ez nem az én farkam.
A kezem se az enyém. Mindegy, folytatom.” Értitek.
Nemrég interjút készítettek velem. Szerintem a riporter nem kedvelt.
Feltett egy kérdést, szerintem bunkó volt,
úgyhogy kamuválaszt adtam.
Azt kérdezte: „És mit tervez a temetésére?”
Mondom: „Szeretném, ha megetetnének a Londoni Állatkert oroszlánjaival.”
Erre ő: „Tényleg?” Mondom: „Aha.
Azt akarom, hogy az állatgondozó
kivigye a nagy, döglött, felpuffadt, meztelen testemet egy talicskán,
és csak úgy kiborítson az oroszlánok közé.”
A turisták meg: „Az nem az a fickó A hivatalból?”
Aztán kijön két nagy oroszlán, és elkezdenek megenni.
Az oroszlánok a puhább részekkel kezdik, hogy a bordák mögé férkőzzenek.
Valószínűleg megragadnak egy-egy herét, mert az a legkönnyebben elérhető…
Addigra a heréim egy méterre lesznek egymástól, így könnyen lehet…
Csak elkezdenek felém enni,
mint a Susi és Tekergőben, nagyon romantikus.
Ezt poénból mondtam, de a fickó elhitte. Annyira, hogy amikor írta a cikket,
felhívta a Londoni Állatkertet azzal, hogy ezt lehet-e.
Ott azt mondták: „Nem. Nyilván nem.”
Úgyhogy amikor megjelent a cikk, a címe ez volt:
„A Londoni Állatkert elutasította Ricky kérését, hogy oroszlánoknak adják.”
Mintha valami kibaszott pszichopata lennék.
A lényeg, hogy ne aggódj azon, mi lesz a halálod után!
Hadd aggódjon rajta más! Meghaltál, elvégezted a részedet.
Ismerek olyanokat, akiket agyonstresszel, hogy mi lesz a haláluk után,
vallásos embereket.
Hisznek a mennyben, a pokolban, minden ilyesmiben.
És most már kezdenek kicsit… „Vajon elég jó voltam?
A menny jó, de a pokol… Úristen, mi van, ha pokolra kerülök?”
Mondom: „Nincs pokol. A gyerekek ijesztgetésére találták ki.”
Örök kedvenc horrorfilmem Az ördögűző, az eredeti.
Amikor először láttam videókazettán, teljesen odavoltam.
Azonnal megnéztem még egyszer. Imádtam.
Van benne egy rész, amit nagyon meghatónak szántak.
Amikor először láttam, röhögtem rajta,
mert a gondolat, hogy az ördög ilyen otromba és gyerekes…
Tudjátok, melyik rész. A kislányt megszállta az ördög.
Ördögűzést végeznek.
Locsolják rá a szenteltvizet. Ő serceg.
Azt mondják: „Krisztus ereje kényszerít!”
Aztán egyszer csak az ördög megforgatja a kislány fejét, és kimondatja vele:
„Anyád a pokolban szopja a farkakat.”
És a fickó teljesen készen van.
És hát… Mert azt gondolja: „Jaj ne… ez az igazi ördög…
szóval tudja, akkor igaz!
Szegény anyám a pokolban szopja a farkakat.”
Ha a tudósok tényleg megtalálnák az ördögöt… jó, tévedtem, megtalálták,
letesztelték, volt szakértői értékelés, a Nobel-díjat minden kategóriában vinné,
mert ez lenne minden idők legnagyobb felfedezése.
Megnézném a tudományt. Lehidalnék,
de azt gondolnám: „Követni kell a tudományt. Igen, hiszek az ördögben.”
Sőt, ez nem is hit lenne, hanem tudás. Találkozni akarnék vele.
Ha az ördög tényleg létezne, saját szememmel szeretném…
Már ha biztonságban lennék. Nem tudom, mi véd meg az ördögtől.
De ha létezne, idővel úgyis kiderülne. Mint a vámpíroknál: örökké élnek,
de kiderült, hogy a fokhagyma szétcsapja őket.
Felfedeznénk valamit.
Ha egy ördögöt ketrecbe dugsz egy szál petrezselyemmel,
elgyengül, vagy ilyesmi, nem?
És találkoznék az ördöggel, audienciára…
Ott állna. Kérdem: „Te vagy az ördög?” Mire ő: „Ja.”
És megpróbálna megbántani.
És ez volt a legjobb húzása?
Azt mondja: „Rick!” Mire én: „Mi van?” „Anyád a pokolban farkakat szop.”
Én meg: „Hát… pont leszarom.”
Egy, már meghalt.
Kettő, heteroszexuális volt.
Három, a vége felé sose tette be a protkót.
Szóval… Nem.
De hát ez a pokol!
Hát milyen szörnyűségek történhetnek ott vele!
Forró vasrudakkal erőszakolják. Patkányok eszik a szemét…
Anyám a faszszopást kapja. Hajrá, csajszi! Az azért biztos… Az…
a jobb melók közé tartozik a pokolban.
Mármint… A földön szar meló. Sose szoptam faszt, és nem is fogok.
De ha meghalnék, felébrednék, és… „Baszki, ez a pokol!”
Örökké tartó kínzás… Meglátnám az első faszt:
„Ezt bevállalom. Nem probléma.”
Körbenézek, az embereket élve nyúzzák,
én meg… még jobban rábukok. Hát ezt kurvára… Imádom. Én…
Rápillantok a nagyfőnökre: „Jól nyomom. Hagyjatok ezen a poszton!”
És…
Ott áll az ördög egy csíptetős táblával, néz rám zavartan:
„Még senki nem ugrott rögtön a faszra, de… ”
Azt mondja: „Jó, folytasd!”
Én meg… Így.
És ha azt mondja, hogy „pedig vasalásra osztottalak be”?
Én meg: „Bassza meg…
vasalhattam is volna.”
Kinek a farkát szopják a pokolban? Ezt akarom tudni.
Mert ott büntetnek minket, ez meg már-már jutalom, nem?
Mármint ott vagyok, kicsit önelégülten, azt gondolom: „Ez egész jó.”
Nem jó, de azért én…
De az ördög trükkös.
Egy nap azt gondolnám: „Kinek a fasza ez?” Felnézek.
„Azta kurva… Hitler az.
Baszki, Hitler faszát szopom.”
Hogy lehet az, hogy ezt nyilvánosan elmondhatom?
Mert…
ha valamelyikőtök után hazamennék, és beordítanám a levélbedobón:
„Hitler faszát szopom a pokolban”,
hívnátok a rendőrséget. De ti fizettetek, hogy halljátok ezt a sok szart.
Azt a kurva!
Elmondom, mi az, ami most baromi népszerű Angliában.
Meg Amerikában is, főleg Kaliforniában.
A mentális betegség. Hú, ez most nagyon megy. Nagyon berobbant.
Amikor én jártam iskolába, akkor vagy hülye voltál, vagy okos,
normális vagy kattant, nem?
Most meg van vagy ezer újféle kattant.
Régen ez stigma volt. Azt mondták: „Nem vagyok kattant.”
Most meg azt: „Kattant vagyok.”
Azt akarják… „Kattant vagyok.”
Minden médiás ismerősöm ADHD-s.
Azt mondják: „ADHD-s vagyok.” „Én is! ADHD-s vagyok.”
„Csináltál tesztet?” „Ja, ötször, ötödjére átmentem.” „Ó, ügyes!” Ugye?
És az van… Azt mondják…
„Dalt írok róla.” „Verset.” „Könyvet írok róla.” „Ó, gratulálok.”
Még dicsekednek is vele. Beleírják az önéletrajzukba meg a…
Azzal, hogy „zavar”.
Mikor kezdtünk el azzal menőzni, hogy „zavarunk” van?
Húsz éve nem kaptál volna olyan névjegykártyát, amin az áll:
„Ron Pike, anális szemölcsök.”
Érted, csak…
tartsd meg magadnak! Senkit nem érdekel.
Szerintem az új világjárvány a fiatalok körében
a félelem és a szorongás lesz,
mert már egy egész generáció a közösségi médián nőtt fel.
Azonnali kielégülés. Nem építi a jellemet.
Nem szocializálódtak rendesen. Nem tudnak élőben kommunikálni.
Megszokták, hogy egy identitás és egy avatar mögé bújnak.
A tanárok, szülők még támogatják is őket a mentális betegségeikben,
nem kirángatni próbálják őket belőlük.
Félnek attól, amit szerettek. Aggasztja őket az internet és az MI.
A fiatalokat aggasztja a mesterséges intelligencia.
És én ezt mondom az MI-ről:
ha kezd teherré válni, kapcsold ki, oké?
Mint mi a nagyit.
És…
Egy másik nagy para a fiatalok körében a klímaváltozás.
Nagyon aggódnak a globális felmelegedés miatt.
Utánanéztem. Ha a sarki jégtakarók teljesen elolvadnak,
a tengerszint kábé 60 métert emelkedne világszerte.
A part menti területek kicsit érintettek lennének,
de az igazi pusztítás, az igazi emberveszteség
Kínában és Indiában történne.
Szóval nyugi! Minden…
oké.
De mindannyiunknak van egy kis mentális betegsége.
Mindannyian a spektrumon vagyunk, igaz? Egy kis OCD vagy szorongás.
Én például hipochonder vagyok.
Reggel felébredek, és azt gondolom: „Mi a baj?”
„Ez meg mi? Ez tegnap nem volt ott. Mi ez?”
Ráguglizok. „Mi lehet…?” És katasztrofizálok is.
Szóval guglizok, és az első öt-hat találattal minden oké.
Azt mondja: „Lehet szorongás.” „Ja, lehet.”
„Lehet alváshiány.” „Ja.”
„Rosthiány.” „Oké, eszek még rostot.” „B-vitamin-hiány.” „Veszek…”
Feszegetem, azt írja: „Lehet rák.”
Mondom: „Rák lesz az.” Hát így.
Egyszer kijöttem a fürdőből, azt mondtam: „Jane, azt hiszem, vastagbélrákom van.”
Mire ő: „Tegnap céklát ettünk.” „Ja, igen. Köszi.”
Pár igaz történettel zárnék, ha szabad.
Ahogy mondtam, eddig ez a legőszintébb, legtöbb vallomást tartalmazó műsorom.
Olyasmiről beszélnék, amiről eddig nem,
azaz betekintést adnék nektek a Golden Globe-gála kulisszái mögé.
És…
Köszönöm. Én…
Utoljára 2020-ban vezettem a Golden Globe-gálát.
Ötödjére egy tízéves periódus alatt.
Egyre jobban szerettem, az utolsó volt a kedvencem.
Mert a világ változott abban a tíz évben.
Az első alkalommal, amikor vezettem, úgy 2010-ben,
az amerikai sajtó kurvára utált engem.
„Ki ez az idegesítő brit, aki a bolygó legfontosabb embereit sértegeti?”
A legutóbbi gálavezetésnél azt mondták: „Ja, ekézd csak őket!”
Mert az átlagembereknek elegük lett abból,
hogy kioktatják őket ezek a multimilliomos…
Nincs azzal semmi baj. Ezek a…
liberális-elit szórakoztatók, akik előírják,
hogy szavazzanak és újrahasznosítsanak,
mikor mindenki tudta, hogy ingyen repülnek Pedó-szigetre.
Szóval ez betalált a korszellembe.
De mindig ugyanúgy ment. „Akarod vezetni?” „Ja, vezetem.
De minden viccemet én írom.” Ami állítólag példa nélküli volt.
„Minden viccemet én írom. És nem fogok próbálni,
szóval nem hallhatjátok őket előre, nem cenzúrázhatjátok őket.”
És megengedték.
Egy órával előtte meg kellett mutatnom egy ügyvédnek a vicceket,
hogy megnézze, nem sértek-e törvényt, de sose volt ilyen.
Néha az ügyvéd azt mondta: „Biztos el akarod ezt mondani?”
Kérdem: „Legális?” „Hát, technikailag igen.”
Én meg: „Oké, mehet.”
Egy viccemet se állították le a Golden Globe-gálán.
Ez elég sokat elmond róluk.
Szóval… Köszönöm.
Legutóbb azt mondták:
„Most egy nappal előbb kell az ügyvédhez menned.”
Mondom: „Jó, szuper.”
Szóval elvittek a Beverly Hills-i központba,
mindenki készülődött.
Az A-listás sztárok fotói a székeiken.
Mondom: „Ó, ott van Brad. Ott van Leo. Ott meg Bob.” Ilyenek.
És egy nagy testőr elkísért egy terembe, kinyitotta az ajtót, becsukta mögöttem,
körülnéztem, és egyszer csak tíz öltönyös ügyvéd volt ott.
Általában csak egy középkorú nő volt ott pulóverben.
Gondoltam: „Mi a faszt történt? Szerintem…
Ez azért van, mert ez az utolsó alkalom, és tudni akarják, nem mondok-e…?”
És ott voltak, mondom: „Helló!” Ők is: „Helló!”
Kérdem: „Mondjam a monológot?” Ők meg: „Kérem!”
Kemény közönség, ugye?
Szóval ott volt a monológ.
És végigmentem rajta. Hét-nyolc percig tartott.
Én mondtam a vicceket, minden vicc után felnéztem,
ők meg: „Aha!” És így jegyzeteltek.
Pár fiatalabb meg így csinált…
A végén mondtam: „Oké, ennyi.”
Mire ők: „Jó.”
Én meg: „Szuper.” Ők: „Ja.”
Aztán a főügyvéd,
úgy 60 éves volt, ősz hajú,
megszólalt: „Ó, volt egy dolog.”
Volt egy viccem, nem tudom emlékeztek-e rá.
Így szólt: „A világ láthatta James Cordent hájas »pussyként«.
A Macskák című filmben is szerepelt, de azt senki se látta.”
És ment tovább. Volt egy ilyen rész: „De Dame Judi Dench
azt mondta, ő erre a szerepre született,
mert semmit sem szeret jobban, mint leülni a szőnyegre,
felemelni a hátsó lábát, és nyalni a saját mindzsóját.”
Szóval ez az ügyvéd…
Azt mondta…
Amúgy ez mind igaz.
„Amikor azt mondja James Cordenre, hogy kövér »pussy«,
az a Macskákban játszott szerepre utal, ugye?”
Mondom: „Igen.
Igen, határozottan.”
Erre ő: „Oké, remek.”
Gondoltam: „Ez könnyű.”
Legszívesebben azt mondtam volna: „És te vagy ügyvéd?”
És ennyi volt. Azt mondták: „Jó fellépést!” És kimentem.
És miközben mentem ki,
láttam, hogy egy másik ügyvéd mutat valamit a főügyvédnek az iPhone-ján.
A főügyvéd meg: „Ó, igen.”
Azt mondja: „Elnézést, Ricky, visszajönne?”
Ott vagyok, mondom: „Igen?” Ott tartotta a telefont.
Rákerestek a „mindzsó” szóra.
Azt hittem, azt megúsztam.
Most meg olyan, mintha leszidnának.
A főügyvéd azt mondta: „Itt azt írja, hogy a »mindzsó«
sértő kifejezés a női nemi szervre.”
Mondom: „Nos, igen, ez egy szlengszó a vaginára Angliában.
Itt nem használják.”
Azt mondja: „Nem használjuk. De világszerte közvetítünk,
és mivel megtudtuk, hogy sértő, a kellő gondosság elvén
élőben ki kell sípolnunk.”
Mondom: „Ne sípolják ki, mert otthon nem fogják érteni, mit mondtam.
Ez konkrétan a poén csattanója.”
Azt mondja: „Ha sértő, muszáj.”
Mire én: „És milyen szót mondhatnék, amit nem sípolnának ki?”
Azt mondja: „Mondhatná, hogy »vagina«.”
Mondom: „Nem mondom azt, hogy »vagina«.” Semmi vicces nincs benne. Túl orvosi.
Beugrott Judi Dench, ahogy azon agyal: „Miért beszél a valódi vaginámról?”
Mondtam: „A »mindzsó« nem olyan. Az játékos. Nem annyira konkrét.”
Mert a „vagina” annyira…
„Hol a vaginád?” „Ott.”
„Hol a mindzsód?”
„Ott.”
Az egyik fiatal ügyvéd azt kérdi: „És a »muff«?”
Mondom: „Kurvára nem mondom, hogy »muff«, haver.”
„Nyalogatja a saját muffját.”
Mondom: „A »mindzsó« tökéletes. Az emberek nem fogják tudni, mit…
Amerikában nem fogják tudni… Nem sértő. Olyan…”
Azt mondtam:
„Angliában gyerekek is mondják.”
Igaz? Nem győzte meg őket.
Úgyhogy megkérdeztem:
„És a »vatrantyú«?”
Szóval megnézték a „vatrantyú” szót.
Azt mondja: „Az zavaros lenne, mert Amerikában
a vatrantyú a mosogató része.”
Én meg: „Ó, hát akkor…”
Mondom: „Hadd mondjam a »mindzsót«, és ne sípolják ki!”
Tényleg szurkoltam a „mindzsónak”.
Mint a Tizenkét dühös ember.
„Senki nem megy sehova, amíg nem mondhatom, hogy »mindzsó«.”
Úgy tíz perc után megtörtem őket.
Ők így: „Nem, az nem jó.” Én így: „Kérem!”
Mondtam: „Megírom a… Nem lesz panasz.” Meg ilyenek.
Végül a főügyvéd azt mondta: „Oké, mondhatja, hogy »mindzsó«.”
„És nem sípolják ki?” „Nem.”
„Megígéri?” „Igen.” Elmentem. Tudtam, hogy kisípolják.
És kurvára ki is sípolták.
Szóval amikor mondtam, hogy „mindzsó”,
rámutattam.
A leggyakrabban feltett kérdés a Golden Globe-bal kapcsolatban mindig az:
„Volt valaki olyan dühös arra, amit róla mondtál, hogy odajött…?”
Mindig azt mondom: „Dehogy.”
Akkor se mondanám el, ha megtörtént volna, mert nem szeretem a pletykát.
Volt egy fickó, akiről azt hittem, hogy rosszul vette, oké?
Nem volt olyan rossz… Nem.
Rámentek a kamerák, és azt ugye én nem irányítom.
Szerintem csak lefagyott. Elton John volt az.
De nem volt rossz vicc. Madonnát vezettem fel, oké?
És később megtudtam, hogy valami fasírtban voltak,
és ő utálta, hogy egy mondatban említik vele.
De én ezt nem tudtam. Zavart voltam.
És ez nem a monológ része volt, de három órán át vagyok ott,
és néha a színpadfelügyelő megkér: „Felvezetnéd ezt és ezt?” „Persze.”
Vagy szöveg szerint csinálom, vagy rögtönzök.
Ez rögtönzés volt, mert láttam, hogy Elton ott ül az első sorban.
Ez volt a vicc. Kijöttem, azt mondtam:
„A következő díjátadónk a pop királynője.
Nem te, Elton. Ülj le!”
És a kamera ráment. Ő meg így…
Gondoltam: „Baszki, nem tetszett neki.”
Agyaltam: „Miért csinálta…? Istenem! Azt hiszi, hogy homofób vagyok?
Nem vagyok homofób.” Ezeken kattogtam.
Aztán arra gondoltam: „Hallott ő ennél rosszabbat is, ugye?”
A 80-as években, amikor Elton John még nem volt nyíltan meleg…
Nem volt publikus. Felesége volt.
És a Watford FC elnöke is volt.
És ő meg az akkori felesége kimentek a meccsekre,
és a teljes stadion azt énekelte:
„Ne hajolj le, ha Elton arra jár, mert a seggedbe csúszhat egy fütyi!”
Ami azért perspektívába helyezi az én kis megjegyzésemet, nem?
Nem is értem, hogy a drukkerek hogy tudják egyszerre kezdeni,
egy hangnemben. Kiosztanak kottafüzetet, mielőtt…?
„A Fütyi a seggedbe C-ben megy.”
„Jeff szólózik.” Mintha… És…
És általában vesznek egy hagyományos dallamot, és átírják a szöveget.
Valami zseni átírja a szöveget, ugye,
hogy sértő legyen valakire, valamire, egy helyre, tök mindegy, érted.
A dallam, amit használtak, emlékszem, egy régi, pattogós cockney nóta volt.
Apjuk mondta, kövesd a karavánt
És ne tinglitanglizz útközben!
Ismeritek? Emlékeztek a „tinglitangli” szóra?
Ezt nagyon kreatívan használták a saját verziójukban.
Ez volt a szövegük. Ez a 80-as években volt.
Nem politikailag korrekt, elnézést kérek.
De hát futballhuligánok. Mit lehet tenni?
Szóval elemezzük ezt a zseniális szöveget! Íme, ezt énekelték:
Ne hajolj le, ha Elton arra jár
Mert a seggedbe csúszhat egy fütyi!
Vagyis „csúszhat”.
Nem feltétlenül az övé, de
a matematikusok úgy lennének vele: „Van egy csekély…”
Ha ezer ember lehajol, miközben Elton arra jár,
egyikük esetleg véletlenül… Valaki leszáll a bicikliről „Bocsi!”
A másik meg: „Ó, bazmeg!”
És a tudósok számolnak: „Egy.”
Tudjátok? Van egy csekély…
És az, hogy „ha Elton arra jár”, az többértelmű. Bármi lehet.
Lehet, hogy két úriember épp análisan szexel egy hotelszobában,
aztán másnap megtudják,
hogy Elton John a szomszéd szobában lakott.
Azt mondják: „A seggembe csúszott egy fütyi, amikor Elton arra járt.”
Na, ezt elismerem nekik.
Ne hajolj le, ha Elton arra jár
Mert a seggedbe csúszhat egy fütyi!
Van pofája minket „drágámnak” hívni
De mindenki tudja, hogy mocskos buzi
Bocs.
Így folytatódik:
Tanglizik és tinglizik
Megfordították. Miért?
Tanglizik és tinglizik
A fütyikkel játszadozik
Itt sem tudom, mit jelent ebben a kontextusban a „játszadozik”.
Lehet az, hogy… Bármi lehet, nem?
„Azt hittem, leszopsz.” „Nem.”
Tanglizik és tinglizik A fütyikkel játszadozik
A város minden seggében matat
Én ott megállítanám őket. „Na, nem.” Ez bizonyíthatóan hamis.
Nem matat „a város minden seggében”, ugye?
Ezt tudjuk bizonyítani. Vegyünk egy kisvárost, mondjuk Watfordot!
Százhúszezer lakos.
Nem matat 120 000 seggben, ugye?
Hát a fele nő, szóval maximum 60 000, igaz?
Szerintem nem volt az 60 000 se. Ha igen, sok szerencsét neki.
De nem ez a lényeg. A következő a lényeg.
Mit gondolt erről az akkori felesége? Mert akkor még nem volt publikus.
A felesége meg hozzáment Elton Johnhoz. Nem is lehetne… Szerelmes.
Olyan büszke rá! Elton John! És ő a Watford elnöke.
„Elton John, a popsztár felesége vagyok!”
Aztán egy csomóan ezt éneklik:
„Ne hajolj le, ha Elton arra jár, mert a seggedbe csúszhat egy fütyi!”
Biztos megkérdezte: „Miért éneklik ezt, Elton?”
Mire ő: „Kurvára nem tudom. Nézd a meccset!”
Értitek, mire gondolok? Kínos lehetett.
Nagyjából ennyi voltam mára, csak még…
Azt mondtam, egy viccemet se állították le a Golden Globe-gálán,
és ez abszolút igaz is,
de eszembe jutott egy vicc, amit én állítottam le,
mert kicsit beparáztam, és szeretném…
Azt hiszem, túl óvatos voltam. Megosztanám.
Szóval volt szerencsém felkonferálni Jason Momoát.
Tudjátok, ki Jason Momoa? Igen, igaz?
Gondoltam, az lenne a metavicc,
ha megmutatnám a képmutatásomat és gyávaságomat.
Hogy én simán fikázok színészeket. Ki fél a színészektől?
De ha egy nagydarab csávó az, kevésbé vagyok bátor.
Azt akartam mondani:
„Semmi rosszat nem tudok mondani a következő díjátadóról,
mert akkora farka van, mint egy bébi karja.”
Mondtam a haveromnak, hogy ezt fogom mondani, mire ő:
„Ezt rasszistának tartják majd?” Én meg: „Miért lenne rasszista?”
Mire ő: „Hát, mert ő színes bőrű, és…”
„De ennek semmi köze ehhez. Ahhoz van köze, hogy akkora,
hogy valószínűleg tényleg akkora a farka, mint egy bébi karja.”
Szóval kihagytam. Pedig volt jó folytatása is.
Elmondom az egészet. Ez lett volna a teljes poén.
Szóval kijövök, és azt mondom:
„Semmi rosszat nem tudok mondani a következő díjátadóról,
mert akkora farka van, mint egy bébi karja.
Peter Dinklage ellentéte,
akinek olyan a karja, mint egy bébi farka.”
Jó újra hallani az ilyen nevetést.
Biztos nem tűnt fel, de a humoristáknak nagyon fura tíz éve volt,
amikor folyton többször is átgondoltunk mindent. „Ez oké? Nem tudom…”
Az emberek bármit sértőnek találhatnak,
de ellenálltunk és nyertünk, szóval basszák meg!
A következő körig. Nem tűntek el. Csak nyalogatják a sebeiket.
Visszatérnek egy nagyobb baromsággal.
De emlékezzetek, kik ők, jó?
Mindig ezek a művelt, középosztálybeli,
kiváltságos, elitista figurák, akik megmondják az átlag munkásembereknek,
hogy mit tehetnek, és mit nem, mit mondhatnak, min nevethetnek,
miközben nem értik, milyen fontos a humor az átlagembernek.
Amikor Readingben felnőttem, semmink sem volt,
és a humor életmentő volt.
Mint egy szuperképesség, ugye?
Nem igazi, mint a repülés, de tudjátok, mire gondolok…
Ha a szuperképességéről kérdezel valakit,
szerintem tízből hét azt mondja, hogy „repülés”,
és három azt, hogy „szupererő”, vagy ilyesmi, ami tök jó.
Ha szuperhős vagy, repkedni, szupererősnek lenni tök jó.
De előbb-utóbb egy szupergonosz azt mondja:
„Nézd már azt a faszt! Mindjárt…
Mindjárt elkapom és kinyírom.”
Az én szuperképességemről nem tudnák, hogy tőlem jött.
Nem is tudnák, hogy egy szuperképességet használtak.
És bármilyen helyzetből kihúzna.
Az én szuperképességem az lenne, hogy bárkit azonnal
össze tudnék szaratni magával.
Gondolj bele! Kirabolnak késsel. „Add a pénztárcád!”
Te meg csak… Erre ők: „Bassza meg!
Ó, baszki!”
Vége a játéknak. Vége.
Erre is nagyon büszke vagyok.
Őszintén mondhatom, hogy a 64 évem alatt
még egyszer sem szartam össze magam, szóval…
Nem, ne tapsoljatok! Ne!
Ne! Hát ja.
Igen.
„Miért szereted annyire Londont, Rick?”
Mert megtapsolnak azért, hogy nem szartad össze magad.
Igen.
De ez már a következő fázis.
Szerintem a következő tíz évben majd…
De eddig a segglyukam még sosem hagyott cserben.
Alulértékelt az emberi segglyuk.
Azt mondják: „Az emberi agy, a legnagyobb számítógép.”
„A máj képes regenerálódni.”
A segglyukad meg éjjel-nappal dolgozik.
Még amikor alszol, akkor is. „Nem jössz ki.
Nem!
Nem jössz ki. És be se jössz.”
Mert ott bent olyan, mint egy csatorna, nem?
De van egy szép kis aknafedeled. Képzeld el a valóságban! Sétálsz a járdán.
Ha felrobban… És tudjátok, mi van a csatornában, ugye?
Pisi, kaki,
sperma meg…
döglött aranyhalak.
Magzatok.
Kínában.
Csak a…
Csak a lányok. Nyugi!
És az én koromban, mivel a szórakoztatóiparban vagyok,
azt is kérdezik: „Lesz arcfelvarrásod?”
Mondom: „Nem.”
Láttatok már arcfelvarrást? Még mindig csak ilyen. Tudjátok?
Elmész az orvoshoz, azt kérdi:
„Öreg akarsz maradni, vagy kínainak kinézni?”
Semmi baj nincs azzal, ha kínai vagy, és kínainak nézel ki.
Ha nem vagy kínai, az kicsit fura.
Sértő. Miért lehet ilyet?
Feketére maszkírozni magad nem lehet. Akkor ezt miért lehet?
Talán feltételek kötik az embert, hogy ne legyen annyira rasszista.
Az orvos azt mondja: „Jól van, kész a szem,
de soha ne menj ki a házból lámpaernyővel a fejeden, mert…”
Olyan gyerekes!
Annyira gyerekes!
Remélem, szerintetek is pozitív show volt. Nem a halálról szólt. Az életről.
Egyeseket annyira aggaszt a halál, hogy elfelejtenek élni.
Egyesek félnek bármit is tenni. „Nem, ez veszélyes.”
A legjobb dolgok veszélyesek. Az utak veszélyesek.
Az alkohol veszélyes. Az alkohol méreg.
Én már csak tudom. Árulom. A Dutch Barn. Ugye?
Igen, az alkohol megbetegíti az agyat, a májat,
a vesét, a szívet, mentális betegségeket okoz,
de ellazít a bulikon, szóval…
Gondoljatok az alkohol hatása alatt fejlődő babákra! Igen.
Sokan torzan születnek, ha az anya tovább iszik.
De az a jó abban, ha valaki torzan születik,
hogy…
Figyeljetek!
Ha valaki torzan születik, abban az a jó, hogy fiatalabban kezdhet inni,
és senki sem… Értitek?
Ha egy átlag kölyök iszik, azt mondod: „Te rohadék!”
Ha egy torz gyerek iszik, azt mondod: „Igyál csak!”
Értitek, ugye?
Nyolc-kilenc éves vagy, 27 fájdalmas műtéted volt.
Találkoztál Olly Mursszel.
Igyál egyet, tudod?
Hát,
amint látjátok, kifogytam a minőségi anyagból.
De ti fantasztikusak voltatok. Köszönöm, és jó éjt!
A feliratot fordította: Büki Gabriella