Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
- V pořádku? - Ano.
- Je to vaše první dítě? - Ano.
Dobře.
Tady děťátku tluče srdíčko.
Tady má bříško.
Tady má pravou ledvinu,
tady levou,
tady páteř,
kostrč, bedra,
záda, rameno, loket.
Děťátko má spoustu prostoru k pohybu.
PROSTOR K POHYBU
Tady je hlavička.
Je to pohled shora a vidíme siluetu lebky.
Díváme se do mozku.
Anatomie vypadá normálně. Velikost je odpovídající.
Žaludek, páteř, močový měchýř, ledviny, srdce,
všechno, co vidím, je u dítěte v tomto věku normální.
NORMÁLNÍ
CO JE NORMÁLNÍ?
CO SE POVAŽUJE ZA TYPICKÉ ČI NORMÁLNÍ?
NEURODIVERGENTNÍ – ADJEKTIVUM
ODLIŠNÝ V MENTÁLNÍM NEBO NEUROLOGICKÉM FUNGOVÁNÍ
OD TOHO, CO JE POVAŽOVÁNO ZA TYPICKÉ ČI NORMÁLNÍ
O 33 LET POZDĚJI
Ahoj všichni.
Ahoj.
Nemáme na sebe moc času, takže…
Spousta z vás brzo absolvuje.
Když vstupujeme do světa, je tam mnoho neznámého.
A je to doba, kdy má člověk pocit, že potřebuje spoustu rad
a že se musí rozhlížet, aby pochopil, jak kráčet životem.
Tak jenom nezapomeňte, že jste tady.
Nahlížejte do sebe a důvěřujte si,
protože tady máte víc odpovědí, než si myslíte.
Mám strach.
Nevěděla jsem, že to bude tak těžké,
když o sobě tohle zjistím.
PROSTOR K POHYBU
Máte na mě nějaké otázky?
Ano.
Ale časem jsem si prostě spojila,
že je nebezpečné být zvídavá nebo klást otázky.
Deset a jedna…
Lidé musí pochopit, že někteří prožívají svět jiným způsobem.
Ale ten neuvěřitelný způsob, kterým svět vidíte vy, je úžasný.
Kdyby mi vzali tanec, nevěděla bych, kdo jsem.
A proto se tímhle všechno mění.
Povídejte dál.
Něco se změní, když člověk skutečně může přijmout
a pojmenovat prožitky a pocity, které má celý život.
Najednou je to mnohem skutečnější.
Vždycky jsem měla pocit, že něco prostě nesedí.
Teď mi všechno připadá jiné.
Objevují se obtíže ve třech oblastech.
Jednou je komunikace.
Druhou socializace.
A pak repetitivní a stereotypní chování.
A vy splňujete všechny tři.
Musí se to projevovat v průběhu času, ve vaší historii i v raném vývoji.
Člověk má určitou neurobiologii,
která začíná velmi brzy v dětství
a provází ho celým životem.
A vy splňujete kritéria diagnózy poruchy autistického spektra.
Porucha autistického spektra je komplexní vývojová porucha,
k níž patří dlouhodobé obtíže se sociální interakcí,
řečí a nonverbální komunikací
a s omezenými/ opakujícími se vzorci chování.
PAS se obvykle diagnostikuje v batolecím období či raném dětství.
Dopad PAS a závažnost příznaků se u každého člověka liší.
Máte na mě nějaké otázky?
Potřebuješ něco?
Připadá mi to…
Vlastně je to tak trochu úleva.
Chápu.
Dneska jsem oficiálně obdržela
diagnózu poruchy autistického spektra prvního stupně.
JENNIN MANŽEL, PRODUCENT
„Vyžaduje podporu.“
Sbal se.
Sbal se?
- Jo. - Kam?
Na cestu.
- Zapomněl jsem, že nemáš ráda analogie. - Tahle mi úplně unikla.
Jo, vyvolává to ve mně spoustu pocitů. Třeba…
Tak nějak zvláštně nedůvěřuju svojí mysli nebo svojí hlavě.
Prostě…
Když si čtu znaky
někoho s autismem nebo PAS prvního stupně,
mám pocit, že čtu o svém životě,
a připadá mi to naprosto jasné a hluboce se s tím identifikuju.
A v příští chvíli už mám pocit, že si to vymýšlím, že to není skutečné,
nebo hledám nějaké rychlé řešení nebo tak něco.
Je to divná mentální hra, co se sebou hraju.
Ale dneska jsem byla oficiálně diagnostikovaná.
Takže se zhluboka nadechnu
a poznám samu sebe.
Mám pocit, že jsem k tomu vlastně ani nikdy neměla možnost nebo příležitost.
Takže je to nálož, ale určitým způsobem je to i…
nadějné.
A já jsem vděčná, že jsem dostala příležitost si tím procesem projít.
Tak proč máš strach?
Vystupovat v dokumentu je moje nejhorší noční můra.
Muset s někým komunikovat
na tak hluboké úrovni a…
Já Alexovi věřím, ale nerada dělám věci, které dělat neumím.
Ale odpověď už znáš.
Všechno, co dneska umíš, jsi dřív dělat neuměla.
A co ti pomohlo takové momenty překonat?
Říkám si: „Já ani nevím, kde jsem.“ Ahoj.
- Těší mě. - Mě taky.
- To je Ian. - Ahoj, Iane. Jsem Alex.
Věřím, že je to správná věc.
A tak to udělám.
Tohle je James.
- No teda. - Wow, to je pán.
- Ten si to vodí. - Vodí si to jako pán.
A tady legenda sama.
- Tahle fotka… - Můj první recitál.
- S tou rukou… - Jo, jo.
- Můžu ti nasadit mikrofon? - Jasně.
Částečně mě to stresuje proto, že nevím, jak se točí dokument a jak pracuješ…
FILMAŘ
- A ty to taky točíš. - Jo, točím.
Snažím se zachytit, jak funguje v prostoru.
A je to skvělý.
Je to divný, protože lidé, které potkávám, o tom nevědí.
A taky přemýšlím o tom, že točíme všechno to…
Všechno je teď prostě šílený.
Všechno je… Každý den je něčím, co jsem ještě nikdy nezažila.
To budeš čumět.
Wow, no teda!
Mám odvahu…
DANCE UNLIMITED 2003 „ELITNÍ VYSTOUPENÍ“, UMĚLKYNĚ ROKU
MILUJU TANEC
…dělat ve jménu tance věci,
které bych jako Jenn udělat nedokázala.
- Třeba to, co děláme teď. - Mám to stejně.
A spousta věcí v mém životě…
Prostě na začátku každé interakce,
každé příležitosti, každé pracovní nabídky je:
„Ne, to nechci dělat.“
Okamžitě se mě zmocní určitá úzkost.
Ale stejně to udělám.
Já to mám úplně stejně.
Myslím, že tenhle projekt je jiný. Upřímně ještě nevím, co to je.
Celá moje kariéra se točí kolem toho, co dává představení obecenstvu.
Ale vždycky jsem chtěl prozkoumat, co z představení mají sami umělci.
Jasně.
A to mě přivedlo k pohybové psychoterapii,
což je vlastně honosný název pro komunikaci tancem, když slova selžou.
- Jasně. - To je něco, s čím se potýkám já.
O ŠEST LET DŘÍVE
- Tys byla první, kdo mě napadl. - Jasně.
Vím, že už je to šest let, ale ozval jsem se ti,
protože tě sleduju od doby, co jsme spolu točili ten klip.
Je asi osud, že jsem ti po takové době napsal zrovna v den,
kdy ses dozvěděla diagnózu.
Nemůžu se z toho vzpamatovat. Je to bizarní.
Večer předtím jsem se vrátil domů z L.A.
Další ráno měla mít sezení. A vtom přišel ten mail.
- Aha. - A to sezení pak bylo šílený.
Co tě přitáhlo k performativnímu umění a tanci?
Dřív jsem odpovídala, že…
jsem k tomu byla prostě navedená
a zamilovala jsem si to.
A mám pocit, že je v tom můj smysl,
že právě to mám v životě dělat.
A mám na to talent.
A je to způsob, jak se propojuju s lidmi.
A způsob, jakým můžu lidem pomáhat.
Ale vždycky jsem měla pocit, že jsem nějak vedená,
že jsem životem nějak naváděná.
A pořád mi to tak trochu připadá,
ale vlastně si myslím…
že jsem začala být posedlá tancem prostě proto, že jsem autistka.
A že mi to pomáhalo způsobem,
který teprve teď začínám chápat.
Dobře. Tak uvidíme, jak se to vyvine.
Začneme pomalu. Budu tě jenom sledovat.
- Dobře. - A uvidíme, co z toho vyleze.
Tak jdeme na to.
VÍTEJTE VE STUDIU RIPLEY-GRIER
KOMUNITNÍ CENTRUM GIBNEY COMPANY
ŠKOLA MARTHY GRAHAMOVÉ
Raz, dva, tři, čtyři, pět, šest…
A raz, dva…
Jo, Barry!
Pět, šest…
Jo!
Jo! A do šířky…
Využijte celý prostor kolem sebe.
Ano.
Oči sem. Ať vás vidím.
Na začátku šlo jenom o tanec.
Ale už celé roky…
Otevřít, rozkvétáte.
…už to pro mě není terapie.
V určitou chvíli mi tanec začal víc brát než dávat.
Jo!
Když vás jako člověk pozoruju při tanci
a nevidím vaše oči, doslova se na vás nemůžu napojit.
Našla jsem způsob, jak se živit tím, co miluju,
ale je to už dávno, co jsem při pohybu cítila radost.
Pořád to je zároveň moje kariéra, ale už v tom pro sebe nenacházím radost.
Ale kvůli studentům pokračuju.
Jo! Správně. Jedem, lidi.
Teď se mi těžko hledá prostředí, kde tanec opravdu miluju.
Vidím, že jste o něco z toho přišla.
Mám štěstí, že se živím tím, co miluju, ale zároveň je to trochu prokletí,
protože tak můžu přijít o radost z toho, co miluju.
Dopad je tvrdý. Že jo?
Je tvrdý, protože tak jsme natrénovaní a je to něco, co chceme skutečně dělat.
Ano, jsem disciplinovaná, ale ráda při tanci vidím úsilí.
Nelíbí se mi, když to působí příliš snadně, dokonale nebo uhlazeně.
Ráda to vidím, hlavně u žen.
Chci vidět tu sílu za tím, co děláte, a to úsilí.
Je to těžké.
Tohle studio je pro mě ikonické.
Vyrostla jsem v Idahu uprostřed ničeho
a Steps jsem vídávala v časopisech o tanci a…
Přímo tohle studio.
A strašně moc jsem tu chtěla být.
A když tu teď jsem s vámi
a s tolika tvářemi, které znám už celá léta,
cítím obrovskou vděčnost.
- Jste prostě… - Máme tě rádi!
Pět, šest, sedm, osm…
Příznaky musí být přítomné už v raném období vývoje,
ale nemusí se projevit naplno,
dokud společenské požadavky nepřehltí omezené kapacity,
nebo mohou být v pozdějším životě maskované naučenými strategiemi.
SYMPTOMY MOHOU BÝT V POZDĚJŠÍM ŽIVOTĚ MASKOVANÉ
Jennifer!
- Ahoj! - Řekni „ahoj“!
- Tak šup! - Ahoj!
Podívej se.
- No tak. - Ahoj!
Co to s tebou proboha je?
Ahoj všem z mého nejoblíbenějšího místa na světě.
Z mého ráje.
Miluju to tu.
Je úterý, asi tak jedna odpoledne.
A tohle je dneska moje druhá koupel.
Prostě jeden z těch dní.
Co cítíte?
Stimování je cokoli, co děláte se svým tělem,
abyste sami sebe dokázali zregulovat.
Cokoli, co člověka dokáže nějak zregulovat,
je způsob sebestimulace neboli stimování.
Pěkný prsty.
Když jste byla malá,
tak jste podle mě tím točením prováděla sebestimulaci.
A rodiče tomu říkali tanec.
Dokonči svůj taneček.
Raz, dva, tři, čtyři, pět, šest, sedm.
Pět, šest, sedm, osm.
Raz, dva, tři, čtyři, pět, šest, sedm, osm.
CHOREOGRAFKA, REŽISÉRKA, JENNINA NEJLEPŠÍ KAMARÁDKA
TANEČNÍK, JENNIN NEJLEPŠÍ KAMARÁD
- No prosím. - Pěkný.
Dolů.
A opačně.
Krása.
Krok! Krok, krok, pět! Krok, pět! Kop, kop, pět!
Raz, dva, tři, čtyři, pět, šest, sedm, osm.
Dobře. Zkusíme to s muzikou?
Raz, dva.
Raz, dva, tři, čtyři, pět, šest, sedm, osm.
Hyperreaktivita nebo hyporeaktivita na smyslové podněty
či neobvyklé zájmy ve vztahu ke smyslovým aspektům okolí.
Zdánlivá lhostejnost k bolesti či teplotě.
Negativní reakce na určité zvuky či textury.
Nadměrné čichání k předmětům, nadměrné sahání na předměty.
Vizuální fascinace světlem či pohybem.
Líbí se ti to?
- Jo. - Proč se ti líbí to s sebou táhnout?
Prostě… můj lidský instinkt to prostě chce dělat.
Jak mi to vibruje v ruce a ten zvuk, co to dělá.
Připadám si napojená.
Je tu spousta projevů společenských výzev.
Spousta projevů smyslových potíží.
Je moc jasno?
Vizuálno, zvuk, textury…
- Promiň. Tak si to otři do kalhot. - Ne!
- Jennifer, nech toho. - Fuj!
- Tak jdi do auta.
Je potřeba toho hodně zpracovat.
- V pohodě, Jenn? - Je toho moc.
Úplně jsem se vypnula. Připadám si jako blázen.
Tak mě to prostě nech nakoupit…
Jenže já jsem si chtěla užít, že nakupujeme spolu.
Bylo to jako blesky v očích. Takové poblikávání. Jasné světlo.
KLINICKÁ PSYCHOLOŽKA, EXPERTKA NA PAS
Jako by se mi rozpadal mozek. Napořád.
Je to velmi zahlcující.
Myslím, že váš smyslový systém už je velmi dlouho přetížený.
Je důležité mít způsoby, jak se s tím vypořádat.
Jenže ty pro vás nejsou vždy zdravé.
Je to něco, co v tu chvíli potřebujete, abyste se zklidnila a nějak to zpracovala.
- Co? - Mám teď strašnou chuť na pivo.
Je to blbý. To proto, že jsem začal chlastat ve třinácti.
Chlastání do němoty mám v DNA. Je to na hovno.
Chápu to.
Taky mi nalij.
Když jsou věci příliš intenzivní nebo nezapadají do toho,
co vám dává smysl,
svět pro vás bude náročný a bude těžké v něm žít.
V dospělosti člověk se stimováním víceméně přestane.
Dostaň to ze sebe.
Prožij to. To je dobrý. Prožij to tak, jak potřebuješ.
Protože ostatním je to nepříjemné.
Nebo máte pocit, že vás soudí.
A proto je velmi důležité mít schopnost regulovat se, dobít se
a zdravým způsobem se uvést do rovnováhy.
Vydávala jsem svoje stimování za tanec.
Najděte rovnováhu, střed, místo, kde potřebujete být.
Nebo se třeba jen izolujte v prostoru, který vám připadá bezpečný.
Jo, to jsem v dětství dělala hodně. Vytvářela jsem si různé skrýše.
Takové místo vám může poskytnout velkou útěchu a úlevu.
Pobyt v přírodě je velmi uklidňující,
takže tam chcete vyrážet na dlouho a prostě tam jen tak být.
- Připravený? - Jo!
Krása. Co myslíš ty?
- Miluju to. - Já taky.
- Miluju tebe. - A já tebe, zlato.
Vytěsnit celý svět.
- To je paže, nebo kyčel? Co to je? - To je fuk, je to v prdeli.
- Zranila jste se při sportu? - Ano. Jsem tanečnice.
- Doktorka přijde za chvíli. - Dobře.
Jsou mi moc malý.
- Jsou mi malý. Potřebuju větší. - Ukaž mi zadek.
- Otoč se. - Ne.
- Zahrajeme si na doktora a sestřičku. - Ne, dík.
- Je rozbitá? - Mám po kariéře?
Zatlačte mi kolenem do dlaně.
SPORTOVNÍ LÉKAŘKA, ORTOPEDKA
- Dobře, takže… - Zvedání nohy není dobrý.
Jasně.
Tancovala jsem s tím a šlo to.
- To dělá vždycky. - Ano. Jistě.
- Teď už neustále tančím přes bolest. - Dobře.
Je tu hned několik věcí.
Kyčelní flexor je celý zanícený.
Nechala bych hned udělat magnetickou rezonanci.
Chci se ujistit, že to není stresová reakce.
Jestli to bude problém… Má kurzy v Martha Graham.
Ke všemu, co dělám, mě ještě čekají kurzy Nationals.
Chce to fyzioterapii.
A na těch kurzech budu mít 250 až 400 lidí…
Bude toho hodně.
Vyžadování stejnosti,
nepružné lpění na rutině
či ritualizované vzorce verbálního a nonverbálního chování.
- Na co myslíš? - Že tohle není zajímavý.
Co natáčíš?
Mně to připadá zajímavý.
Balení.
Není zábava mě sledovat.
- Chceš s sebou vzít Jamese? - Kéž by.
Jenn si balí a nemá se dobře.
Na co myslíš?
Teď právě na tom není nejlíp.
Je pro vás velmi těžké poznat, co máte dělat,
kde začít, jak interagovat, jak mít konverzaci,
jak pochopit prožívání někoho jiného.
Musíte zpracovat každého jednotlivého člověka,
jeho emoce, jeho osobní historii,
musíte si načíst celou místnost a dění v ní.
To je velmi náročné, když si uvědomíme,
kolik toho člověk musí kognitivně zpracovat.
A vy zažíváte ve společenských situacích velký tlak. V nejrůznějších podobách.
Byli jste přesměrováni do hlasové schránky.
Ahoj, tady Alex. Nechte vzkaz.
Jo, Alexi…
Jsem tady a vyučuju na kurzech,
ale nechápu, proč jsem tak odpojená od vlastního těla.
Jedním z důvodů, proč tolik miluju pohyb, je jeho pomíjivost.
Uděláš ho a je hotovo.
Jsem šťastnější, když se víc hýbu.
Ale to poslední, co teď chci, je hýbat se.
Takže nechápu, co se děje.
Tanečníci a tanečnice, kdo se účastníte kurzu, pojďte na parket.
Jak mám ty lidi motivovat, když nedokážu namotivovat ani sebe?
V kolik sem dorazíš?
- Nesmíš natáčet, jak spím. - Vždyť jsi vzhůru.
Dobrou noc. Ahoj!
Musíš zatančit před oknem, protože to vypadá skvěle.
Takhle?
Vidím tvoji siluetu, jako bys byl Beyoncé.
Kéž by.
Vždycky požaduju vanu.
Proto mě dali do téhle budovy, protože…
- Má vanu? - Má vanu.
V noci jsem měla panické záchvaty.
Což je blbost, protože jsem připravená.
A dělám to už přes deset let.
- Jasně. - Jenže to není…
Připadá mi to čím dál těžší. Ne snazší.
- Vážně? Proč? - Jo. Nevím.
Asi…
Nevím. Není to snazší. Mám pocit…
- Že se od tebe očekává víc? - Ne očekává, ale…
Nikdy to není tak, že bych to měla na háku.
Neustále se snažím dělat nové věci.
- Jasně. - Takže…
- A chceš to mít na háku? - Ne.
Pojďme…
Pojďme se společně nadechnout.
A výdech.
A na chvíli si připomeňte, proč jste tady.
Abstinuješ?
- Vlastně jo. - Aha.
- Asi tři roky. - Jo.
Proč jsi přestal pít?
Musel jsem.
Chci, abyste se do toho pohybu skutečně ponořili.
Udělejte ten pohyb zevnitř, ať je to od začátku vaše.
Chci přestat pít, ale mám s tím potíže.
Chci, abyste byli velkorysí ve svém přístupu a ve svém naladění.
Nelamte si hlavu se sebou. Působte na ostatní. Dává to smysl?
Uvědomila jsem si, že jsem začala pít na vysoké,
když jsem byla přinucená společensky se družit.
Přesně tak.
Vždycky jsem na to spoléhala, že mi to pomůže.
Já taky.
Bez toho je to mnohem lepší, ale není to snazší.
Jo. Já se v tom taky pořád plácám.
A cítím, že s tím prostě chci přestat.
Jo.
Chci přestat.
Pět, šest, sedm. A jedem.
Raz, dva, tři, čtyři.
Dozadu,
dopředu, znova.
Tři, čtyři.
Dozadu,
dopředu, znova.
Je to mnohem víc než jen ten pohyb.
Ráda vidím ten boj.
Dopředu. Znova.
Tři, čtyři. Dozadu.
Dopředu. Znova.
- Jak dlouho už spolu pracujete? - Deset nebo 11 let.
Znova.
Tay znám od jejích 12 let.
- A kolik ti je teď? - 24.
Tančí se mnou už od svých dvanácti.
- Jo. - Tři.
To je ono. Je to ve tvém soustředění. Je v tom všechno.
Tři, čtyři.
Dozadu,
dopředu, znova.
Raz, dva, tři, čtyři.
Dozadu,
dopředu, znova.
Tři, čtyři.
Dozadu, dopředu, znova.
Raz, dva, tři, čtyři. Dozadu…
Symptomy způsobují klinicky významné obtíže
ve sféře společenské, profesní
či v jiných důležitých oblastech fungování.
Raz, dva, tři, čtyři.
Dozadu, dopředu, znova.
Tři, čtyři. Dozadu, dopředu, znova.
Raz, dva, tři, čtyři, pět…
Jenn, v pohodě, zlato?
…osm…
- Nechce se ti dneska na zkoušku? - Chce. Jenom…
Připadám si trochu jako blázen.
Proč si připadáš jako blázen, zlato?
Já nevím.
Je v pohodě občas panikařit.
Panické záchvaty se začaly objevovat mnohem častěji.
A tenhle přišel hned ráno, na začátku dne.
Tak jsme si na pár minut lehli na gauč a snažili se to rozdýchat.
Napustil jsem jí vanu.
Zatancoval jsem jí ve spodním prádle.
Zkusil jsem přivodit tím hrozným pohledem jejímu mozku šok.
Trochu ji to rozesmálo, ale… Nevydrží to dlouho.
Jak se cítíte?
Cítím, že to nemám pod kontrolou.
Moje pocity přicházejí mnohem rychleji než slova.
- Ano. - A to je těžké.
Ano.
Neuvědomujete si, že se ve vás tohle všechno odehrává,
a tlačíte na sebe tolik, že když to pak vyleze na povrch,
říkáte si: „Co to je?“
Ale ono to tam bylo vždycky. Jen se o tom nemluvilo.
- Jo. - Jo.
- A nedokážu říct, co je to za pocit. - Jo.
Je akorát… obří.
Myslím, že je toho moc. Nechápu, jak to dělá.
Bolí to.
Bolí mě dýchat.
Trochu to štípne, ano?
Zvládáš to, zlato. Dobrý.
Jenn měla autoimunitní epizodu a ukázalo se, že má žlučníkové kameny.
Takže teď musíme na naléhavou operaci, aby jí je odstranili. Takže je dost…
Je na tom teď docela špatně.
Sjedeme dolů.
V pořádku. Není to pod vaší kontrolou.
Jedu do White Plains za Alexem, protože je tam teď na pohotovosti.
A jeho manžel Miguel není kvůli práci ve městě.
A tak tam dojedu podívat se, jestli je v pořádku.
Ahoj.
My jsme dvojka.
- Ahoj. - Jo.
- Ahoj. - Jak se máš?
Jsem taky v nemocnici.
Přijela bych za tebou, kdybych neměla díru v břiše.
Dorazil jsem k Alexovi.
Pomohl jsem mu. Půjde do nemocnice.
Teda už tam je.
Dělají mu magnetickou rezonanci mozku. Rozhodně teď není sám sebou.
Myslím, že je za tím víc než vyhoření.
Určitě má strach.
A Miguel spěchá, aby tu už zítra byl.
Stalo se to hned po tom,
co Jenn musela na tu děsivou operaci žlučníku.
Nejdůležitější lidi v mém životě teď procházejí těžkým obdobím.
- Chceš vidět jizvy? - Jasně.
Tudy mi vytáhli žlučník.
- Zajímavý. - Vypadáš krásně.
- Používáš filtr? - Ne.
Oba v nemocnici během jednoho týdne.
Jenom jsem vás chtěl vidět, protože…
Všichni jsme si prošli těžkými týdny a Ian je taková máma medvědice.
Jak je tobě? Jak se cítíš?
Včera a dneska jsem šla na fyzioterapii. Maličko se hýbu.
Ale v podstatě jen chodím.
To je sranda, vlastně jsme na tom stejně.
Já se pokouším chodit rovně.
Kamaráde. Co se děje?
No, mám něco, co se jmenuje… Jak se to jmenuje, Iane?
Guillain-Barré.
Guillain-Barré, to zní krásně.
Je to syndrom, kdy se ti zblázní autoimunitní reakce
a začne útočit na nervové buňky, které říkají svalům, ať se pohybují.
Takže se ti naruší propriocepce.
Jo. Netuším, co to slovo znamená, ale jo.
Tělo na všechno útočí.
PO TÝDENNÍ LÉČBĚ
Přehnaně reaguje.
A může to být paralyzující.
Neustále mluvíme o propojení těla a mysli.
Tohle to jasně nasvěcuje.
Člověk si fakt musí ujasnit, co je pro něj důležité, a uskutečnit to.
- Jo. - Dokud může.
Rozhodně.
Jo, pokračuj.
Krása.
V dětství jsem se v rodině vždycky cítila trochu na okraji,
trochu nepochopená.
A proto pro mě rodina, kterou jsem si vytvořila, tolik znamená.
Všichni se známe strašně dlouho.
- Kam jdeš? - Nahoru.
- Jak vysoko? - Strašně vysoko.
Šest, sedm, osm a pak…
Myslím, že když si víc dovolíte ponořit se do toho,
co vám ve vašem oboru přináší potěšení,
tak tu radost zase objevíte.
Najděte, co vás na tom baví,
mluvte s lidmi, s nimiž vás to naplňuje, a obklopte se jimi.
Snažte se bavit a znovu v tom, co děláte, objevte zábavu.
Wow.
Jo, to chce chvíli na zažití.
- Budeš v pohodě? - Vždycky.
- Mrzí mě to. - V pohodě.
- Tak to chodí. - Jo.
Bez špatných časů neoceníš ty dobré.
Cítíš potřebu šířit motivační citáty?
- Jo. - Jaké další citáty by lidi měli slyšet?
No víš…
Vždycky jsem si myslel, a je to originální myšlenka…
Buď změnou, kterou chceš vidět ve světě.
- To je hluboký. - To jo.
Buď změnou, kterou chceš vidět ve světě.
Pokud váš příběh a vaše pocity vyjadřuje právě pohyb,
tak se mu myslím potřebujete věnovat.
Vím, co dělat.
Připadá mi, že mám co sdělit, a proto vím, že v sobě tanec pořád mám.
Tanec je rozhodně s vámi.
A to vám dost jasně říká, co pro sebe musíte udělat.
Svět kolem sebe a svoje místo v něm jsem vždycky chápala skrz taneční tvorbu.
Tolik jsem se toho dozvěděla.
Chci se o to podělit se světem.
Je načase něco vytvořit.
Zase tu radost objevíte.
Jdeme na to.
Máš to v kapse a užíváš si to.
PRVNÍ DEN ZKOUŠEK
A možnosti jsou nekonečné!
- Jaké jsou? - Nekonečné!
Jací jsme?
Dokonalí!
Jsme dokonalí lidi v dokonalém prostoru
a ctíme ho s velkou ladností
a jsme…
Super!
To, co sem vnášíte, je kouzelné a krásné a osudové.
Děkuju, že jste do toho šli.
Tak uděláme představení!
Jo.
Chceš se se skupinou podělit o to, jak jsi na to přišla?
Když jsem si uvědomila, že tohle jsem já,
nevěděla jsem o autismu vůbec nic.
Naprosto nic.
Většina z vás už to asi ví, ale došlo mi, že jsem možná autistka,
když jsem sledovala Alexův dokument o Amy Schumer.
AMY SCHUMER VE SVÉM ŽIVLU
Ten sleduje její těhotenství a vznik speciálu,
ale vedle toho tam vystupuje taky Amyin manžel Chris.
ŠÉFKUCHAŘ
A tomu v průběhu seriálu diagnostikují poruchu autistického spektra.
V tom dokumentu to bylo ukázáno prostě zničehonic.
Ona milovala skvělého chlapa. Ale měli překážky v komunikaci.
A tak šli k doktorovi.
A když jsem sledovala právě tu epizodu,
tak mi najednou došlo, že jsem taky autistka.
Nikdy dřív jsem si to o sobě nemyslela.
Stalo se to, když jsem sledovala, jak mluvíš
a jak tvoje rodina mluví o tobě.
Pořád nevím, co to bylo.
Ale říkala jsem si: „To, co se tam děje, se mě hluboce dotýká.“
Poznají, že jsi jiná, ale nikdy ti to neřeknou.
Když jste s někým, kdo je na spektru, musíte to na něm milovat.
Já jsem to zjistila díky tomu, že někdo měl odvahu sdílet svůj příběh.
Proto chci udělat to představení.
Když mi to došlo, měla jsem pocit, jako by se svět najednou otevřel.
Když člověku něco dojde, většinou má pocit…
Když je to něco tak velkého, má pocit, že se na něj svět sesypal.
Ale tys měla pocit, že se otevřel.
Myslím, že je něco opravdu krásného v potřebě cítit,
že to, jak se cítíš a jak věci vidíš, je skutečné.
Že uznáš: „To je můj mozek.“
Jedním z rysů autismu, obzvlášť u prvního stupně, je maskování.
Jde to ruku v ruce.
Jde o představu, že „nesmíte“ existovat tak, jací skutečně jste.
A tak si navyknete maskovat různé aspekty sebe sama.
A v průběhu času se to nabaluje,
až si nakonec ani neuvědomujete, že to děláte.
Když si to uvědomíte a chcete s tím přestat,
je to skoro nemožné.
A vědět, kdo pod nánosem toho všeho vlastně jste,
vám taky připadá nemožné.
Máme záběry už z Jennina ultrazvuku. Její táta točil všechno.
DESIGN PROJEKCÍ A MÉDIÍ
Můžete mi říct, co vytváříte?
Těžko se to vysvětluje.
Snažíme se vytvořit analytické prostředí Jenniny diagnózy,
vyjádřit, jak přežila díky pohybu
a jak si velkou část své pohybové zásoby vytvořila
skrze stimování, tiky a pocity úzkosti.
Jako malá jsem milovala, když se mi točila hlava.
Všechno pak doslova zmizelo.
Je to analýza vzniku pohybové zásoby, o níž netušila, že ji tvoří.
Je to skoro tak, že pohyb tvořím instinktivně
a můžu se na něj zpětně podívat a pochopit, co jsem tehdy cítila.
Udělala jste si z tance způsob seberegulace,
už když jste jako malá mávala rukama a točila se.
Roztoč se!
Bylo to pozitivní.
Myslím, že tanec vás v mnoha ohledech spojoval
s lidmi z tanečního světa, kteří říkali: „Pojď, chceme s tebou kamarádit.“
Protože jste byla zapálená pro to samé, co oni.
Roztoč mě!
To je pro mě opravdu silná myšlenka.
Když jsem tyhle věci dělala, lidi říkali, že tancuju.
Opakování pohybu vás propojovalo.
Myslím, že ve vašem tanci je komunikace.
Propojoval vás s mnoha lidmi, aniž byste musela používat slova.
Můžete něco říct prostřednictvím těla.
Jste člověkem, který se dívá na ostatní lidi,
pro něž je pohyb ve společnosti snazší,
ale zase se na svět nedívají tak krásně jako vy.
Mělo by se to oslavovat, ne nazírat negativně,
protože je to krásné.
Doktorka Kim…
- Jo, je… - Můžeme probrat doktorku Kim?
Krásně to říká, aby uklidnila někoho, kdo dostal novou informaci,
která může změnit dráhu jeho života.
- No prosím. - Dokonalé.
Sonya je pilířem v mojí kariéře i v životě.
Nic z tohohle představení by neexistovalo, kdybychom u toho nebyly spolu.
Řekla mi to u mě na střeše.
Myslela jsem, že…
Řekla: „Musím ti něco říct.“ A já: „Do prdele.“
Hrozně jsem zvážněla. A na co jsem se tě zeptala? „Jsi těhotná?“
- „Končíš?“ - Jo.
- „Co jsem provedla?“ Tohle všechno. - Jo.
- Řekla jsem: „Jsem autistka.“ - A já: „Aha!“
- „Aha!“ - „Aha!“
„Jasně. No a co teď?“
To je na tom šílené.
Ani ne tak samotná diagnóza nebo to, že jsem autistka.
Ale to, že jsem prožila skoro 34 let, aniž bych o tom věděla.
Spousta našich společných zážitků je s tímhle spojená.
SONYINA HODINA, O 15 LET DŘÍVE
Potíže, které měla v rámci našeho přátelství i v práci.
Kéž bych o tom věděla.
Kdybych měla povědomí o tom,
jak jí trošku usnadnit život, aby jí to připadalo snazší…
Trochu snazší.
Nevěděla jsem o tom.
A o to jde.
Když o tom nevíš, nemáš se čeho chytit.
- Nemáš šanci. - Jo.
Teď jsi z toho smutná nebo tě to mrzí,
ale já cítila, že právě ty mi rozumíš nejvíc.
To je ironie.
Tak spolu vytvoříme představení.
Společně.
Nechoď ke mně, rozbrečím se.
Miluju tě, ale ty se z toho sesypeš.
Tak to udělám, jak to dělají v muzikálech.
Možná se nerozbrečíš.
Potýkám se s vážným pocitem vyhoření,
který jsem v takové intenzitě nikdy nezažila.
Doslova se nedokážu pohnout.
Proto je proces vytváření tohohle představení právě teď
tak trochu šťastné řízení osudu.
Cítím se totiž strašně vzdálená od toho, co jsem věděla dřív,
a mám pocit, že pokud se teď nevrhnu do něčeho, jako je tohle,
tak to ztratím.
- Jo. - Chápeš?
Potřebuju se znova poznat, na tomhle místě, které je pro mě domovem.
Jako dřív.
Jinak nevím, jestli se do toho vrátím.
Ty lidi miluju. Jsou pro mě jako rodina.
Slyšet Kim, jak o tom mluví, a pak ty lidi vidět v tom prostoru je silná kombinace.
Moc děkuju všem, kdo jste tady.
Nevím. Je to, jako by se život a umění protnuly
super způsobem, který jsem ještě nikdy nezažila.
Viděla jsem to u jiných lidí, ale já to nikdy nezažila.
Takže je to fakt super.
Tak jo, Jenn, pusť nám to, když jsi to…
To je tak v kostce všechno.
Máte na mě nějaké otázky?
- Jo. - Jasně!
- Super. Pusť to znova. - Jo.
To je tak v kostce všechno.
Máte na mě nějaké otázky?
Tím by se to dalo celý otevřít.
- Jo. - „Ano, mám.
Tohle jsou moje otázky.“ Doslova.
To je skvělý. Pusť to znova. Dobrá práce, Jenn.
Máte na mě nějaké otázky?
Skvělý. Pojďme dál.
Koukejte.
Všechny vlasy se mi lámou.
Doslova mi vypadávají
tuny vlasů.
Koukejte.
Všechny jsou polámané.
A prostě mi padají vlasy.
Co se to se mnou děje?
Jak dlouho mi ještě bude takhle?
Není mi dobře.
Chceš si promluvit s Alexem?
Taky tohle hodně řeší.
- Alex. - Co?
Zavolám Alexovi.
Pořád nic?
Čekám, až mi Alex zavolá.
Hej. Volá Alex!
- Ahoj. - Ahoj.
- Kdes byl? - Co se děje?
Byl jsem zase v nemocnici.
Co se stalo?
To samé, co se stalo předtím.
To je hrůza. Proč?
Mám variantu Guillainova–Barrého syndromu s názvem Miller Fisher.
NITROŽILNÍ IMUNOGLOBULIN 10 % OCTAGAM 10 %
A pořád se to vrací, pořád dokola.
Proč se to děje?
Konkrétně u mě nevědí, co to způsobuje,
kromě duševního a fyzického stresu.
Ale tyhle věci se mi dějí, co si pamatuju.
Jak to myslíš?
Moc tomu nerozumím.
- Ale je to součást něčeho většího, víš? - Chceš se o to podělit?
Ovlivňuje mě to tak, že fyzicky a duševně nemůžu fungovat.
Můžeš to trochu víc vysvětlit?
Vždycky jsem chápal, co to je deprese, protože jsem v ní vždycky hluboko vězel.
To jsem nevěděla.
A znal jsem slovo „úzkost“, ale vlastně jsem nevěděl, co znamená.
Když jsem zjistil, co to znamená, došlo mi, že to je můj základní stav.
U mě je to popravdě taky tak.
Měla jsem deprese a úzkosti tak strašně dlouho,
že jsem ani netušila, že trpím,
protože jsem myslela, že takový je prostě život.
To znám.
- Už celé roky beru prášky. - Jo.
Trochu to pomáhá, ale stejně mívám obrovské záchvaty úzkosti.
Pořád mívám záchvaty deprese.
Nemohl bys být zdravější.
- Jo. - Nemohl bys víc cvičit.
Ty navíc abstinuješ. Co máš ještě kurva dělat líp?
- Jo. - A stejně se cítíš takhle.
No, vlastně…
Mám pocit, že bych se teď o to s vámi mohl podělit.
Nedávno jsme zjistili, že jsem…
bipolární.
A ovlivňuje mě to víc,
než si chci připustit.
Můj imunitní systém se prostě zblázní
a moje tělo se pak prostě sesype.
To znám.
Mám v sobě prázdno.
- Jo. - Jsem prázdná.
- Nic ve mně není. - Jo.
Nesnažíme se tyhle epizody eliminovat.
Jo.
Snažíme se je přijmout jako součást svého života.
- Nemám utěšovat já tebe? - Rozumím ti.
Ale vědět, že nejsi sám a že to není tvoje chyba,
to někdy stačí, aby se člověk pohnul dopředu.
Díky, žes mě vyslechla.
Vyslovit to nahlas, to je nejtěžší.
S tebou je to snazší.
Oba si musíme ještě ujasnit pár věcí.
Pociťuješ smutek, nebo úlevu?
Jenom mám pocit, že se měním.
Měním se a připadá mi to smutný…
ale dobrý.
JENNINO SÓLO '98
Jaké změny pociťuješ?
Myslím, že se prostě vzdávám představy o tom…
O tom, čím jsem si myslela, že jsem.
Jennifer je jedničkářka, kterou baví škola a tanec.
Až vyroste, chce se stát slavnou tanečnicí.
Chce poděkovat rodině, že jí s tancem tolik pomáhá.
Všechny je má moc ráda.
Byla jsem tím posedlá.
Vždycky jsem byla a budu.
Líbilo se mi, že se ztrácím v té dřině a v tanci.
Řekla byste, že když tančíte, cítíte pokoj?
Ano.
Mám pocit, že nic jiného neexistuje,
ale taky se dostanu do stavu, kdy naprosto ignoruju svoje potřeby.
Když se pohybujete v tanečním světě, máte kolem sebe neustále lidi,
kteří nežijí v rovnováze.
Je to prostředí…
tlaku na výkon.
Váš vzorec je, že na sebe tlačíte, dokud nepadnete.
Nakonec jsem vyhořela.
Když jsme mluvily o vyhoření,
tak přepínač činnosti u lidí s PAS funguje tak,
že jedou až nadoraz.
Vy se umíte přimět pokračovat pořád dál, dokud nepadnete na podlahu.
Jak poznám, že mám hotovo?
I když mám hotovo,
vždycky je třeba dělat víc.
Dělat víc.
Víc.
Přijdu si jako blázen.
Jako blázen. Mám pocit, že nevím…
nic.
Mám strach
a…
nevěděla jsem, že…
to bude tak těžké,
když se tohle o sobě dozvím.
Není čas čekat
ani myslet.
Jak mám vědět jak?
Je to změna, když můžete konečně uznat
a pojmenovat prožitky a pocity, které máte celý život.
Najednou je to mnohem skutečnější.
Jdi.
Je to těžké, protože jste unavená a…
Máme myšlení „všechno, nebo nic“ i dělání „všechno, nebo nic“.
Taky máte tendenci jít do extrému.
Takže se ženete až do úplného vyčerpání
a tělo vám pak říká: „Počkat, musíme se zastavit.“
Jdi dál, jdi, jdi.
Co vaše kyčel?
Je to hodně špatný.
Dělám všechno, co mi řekli, a nic nepomáhá.
Začíná mě to trochu děsit.
Pomáhá vám vůbec něco?
Abych byla upřímná, mám chronické bolesti od puberty.
Přesně tam.
Dělej víc, jdi.
A byla jste u někoho, kdo by vám udělal krevní testy,
aby zjistil, jestli to není autoimunitní?
Už jsme to probíraly,
ale mezi PAS a autoimunitními problémy je vyšší korelace.
Moje hodnoty na lupus byly…
vysoké.
Vaše situace je jiná než u mnoha dalších tanečníků.
Máte existující diagnózu, autoimunitní potíže.
Vím, že stres může vyvolat reakci.
Teď neřeš peníze.
- Už nechci sama financovat představení. - Taky že ne.
Obzvlášť představení, ve kterém účinkuju.
Největší grant, o který jsme žádali, jsme nedostali.
Dostali jsme se do finále, ale vždycky je to zklamání.
V podstatě musíme se sháněním financí začít od začátku.
Jste naučená snášet bolest.
Jste naučená snášet nepohodlí.
Co mám dělat?
A pak je toho na mě moc.
Víc.
Chci se soustředit na jednu věc.
Věci mimo představení, jako učení a choreografie,
to nejsou jenom vedlejšáky.
Dávám do toho všechno.
Ale tohle mi to bere.
Není čas čekat.
Není čas myslet.
Není čas cítit.
Mám dělat víc?
Budu dělat víc.
Dělat víc.
Je obrovsky vyčerpávající projít si tím a odhalit se.
A proto říkáte:
„Hodně jsem si toho prožila a chci se zastavit.“
- Snažím se každý den nějak fungovat. - Jo.
Ať už vím, co dělám, nebo ne.
Jdi.
Co mám dělat víc?
Mám dělat víc?
Mám?
Vyčerpávají tě naše náklady na život?
Jo, potřebuju se zbavit zátěže vydělávat nám na život.
Taky můžeme to představení zrušit,
protože bys ho neměla dělat jenom kvůli ostatním,
kvůli vnějšímu světu, Sonye, Alexovi…
Tak to není. Chci to představení udělat.
Ale to je všechno. Nic jiného dělat nechci.
Tak to uděláme.
Mám dělat víc?
Budu dělat víc.
Musíš se o mě opřít, zlato.
Vůbec se na mě neobracíš. Jsme jako ségry.
- Kde na to bereš kapacitu? - Jsem posedlá.
Jsem posedlá tancem. Posedlá nápady.
Jsem posedlá tím, aby se mojí spřízněné duši dařilo líp.
Spadni, doslova se na mě sesyp. Já to zvládnu.
Dělám to jenom proto, abych se o to podělila.
Rozšíří se to dál.
Nejdůležitější pro mě je, aby to viděli lidi, kteří to potřebují.
A těch je hodně.
Nějak to uděláme.
Vím, že to představení bude. Vidím to.
Vím to v nitru duše.
Nevím, kde to bude, kdy to bude a jak to bude.
Velká část mojí kariéry pro mě možná není tak docela zdravá.
Jo, pojí se s ní spousta skvělých věcí, ale nedoporučila bych ji každému.
Akorát prostě můj zvláštní zájem a to, co mi pomáhalo, byl tanec.
Z čeho máš největší strach při představě, že se sbalíme a odejdeme z města?
Když teď víš, že k tomu dojde.
Je to hodně změn naráz.
A já nevím, jaká bude budoucnost.
Prodáváme svůj domov snů, který už si nemůžeme dovolit držet.
Nemůžu si to dovolit a přitom dělat umění, které chci.
Rozhodla jsem se tenhle podzim všechno zrušit.
Nevím, co bude. Tohle jsem nikdy neudělala.
Právě jsem odmítla práci za 50 000 dolarů.
Řeklas pět, že jo? Ne 50?
Práce za 50 000 dolarů.
Je to dobrej pocit. Jo!
Tak jo, je to tu. Na zdraví.
Na zdraví. Už nemám ani na kalhoty.
Nemám ponětí, co nás čeká, kromě toho představení.
Mám pocit, že děláme krok zpátky, abychom mohli udělat krok vpřed.
To jsme my, zlato.
- Ty dvě krysy? - Jo, z Jersey.
- Krysy se stěhujou do Jersey. - Jsi ta tlustší.
Já jsem ta tlustší?
Už nebudeme bydlet kousek od tohohle výhledu.
To ne.
I kdyby to byla jenom zkušenost,
bude to lepší, než když tu zůstaneme a budeme pozorovat kachny.
- Koukni, jak jsou srovnaný. - Říká se: „Srovnej se.“
- Takhle vypadá rovnováha. - Jo.
Možná svou prací pomůžete k tomu, aby se v tanečním světě uchopila jinak.
Pro sportovce je důležité na sebe tlačit, ale důležitý je i odpočinek.
Výživa je důležitá. Rovnováha.
Vaše mysl, vaše zdraví, vaše emoce, to všechno k tomu patří.
A myslím si, že když to bude v rovnováze, budete předvádět neuvěřitelný výkon.
Jo. Chtěla bych zjistit, jak to vypadá.
Děkujeme, Jennifer.
To se mi líbí. „Jak to vypadá.“
Protože vy to ještě nevíte, ale zjistíte to.
Nejlepší druh umění je ten, o kterém ani nevíte, že ho tvoříte.
Prostě v něm neustále jste.
Stejně jako Jenn taky začínám svět vidět jinak
a začínám chápat, co mě jako první táhlo k Jenn
a co ji táhlo ke mně a proč jsme se tak rychle…
Snažím se vypořádat se zaťatostí smutnýho grázlíka,
co vyrůstal v 90. letech, začal moc brzo moc pít
a všechno jenom potlačoval a byl drsnej a šel dál.
Tohohle starého já se musím úplně zbavit a je to kurva hodně těžký,
dělat to právě teď paralelně s ní.
Strašně mě bolí kyčel.
Kde jsou klíče?
Měla jsem je já?
Hned přijdu.
Působí vystresovaně.
- Zrovna si tím prochází. - Aha.
Naposledy se koupu v našem newyorském bytě,
ale myslím, že všechno je dobrý.
Na chvíli se přestěhujeme do Jersey.
Vlastně nevíme, na jak dlouho.
Ale nejdřív…
Vezmi mě domů.
Přetrvávající deficity v sociální komunikaci
a v sociální interakci v různých kontextech.
To bylo krásné místo k vyrůstání,
místo, kde jste se cítila velmi bezpečně a jako doma.
Pobyt v přírodě je velmi uklidňující.
Jenn!
Sakra!
Je to prostředí, které na vás tolik nevyvíjí tlak,
abyste nějak reagovala, ani vás tolik smyslově nestimuluje.
Ačkoli teď vidím jasně,
zároveň se cítím trochu jako puberťačka.
Opravdu mám pocit, že všechno znova zažívám poprvé.
A mám nutkavou potřebu dozvědět se, odkud to vzešlo.
Připadá mi to strašně matoucí, protože je tam tolik lásky,
ale nemáme šanci na úspěšnou komunikaci.
Tak mi to připadá.
Prostě jsem měla hluboký pocit, že musím odejít.
Jo.
Při odchodu z domova jsem necítila nic.
JENNINY VĚCI
Deficity v neverbálním komunikačním chování
používaném v sociální interakci.
Je rozdíl mezi tím někoho milovat a potřebovat.
Tys mě vlastně nikdy skutečně nepotřebovala.
Mami!
JENNINA MATKA
To není pravda.
Jennifer, řekni: „Všechno nejlepší ke Dni matek.“
Dni matek.
Jo!
V dětství mi často říkali, že jsem sobecká.
- Pusť mě! - Proč mě od sebe odstrkuješ?
Bojovná.
Říkali mi, že mi na rodině nezáleží.
Tak jsem tomu uvěřila.
Když člověk dostane diagnózu a zjistí, že je to genetické a dědí se to,
začne zkoumat rodinu.
JENNIN BRATR
- Teď jsi toho na mě vybalila hodně. - Promiň.
Neměla jsem ji pod kontrolou.
Mě máma vychovala tak, že když řekla hop, já skočila.
To se mně nikdy nepovedlo.
Asi to všechno skutečně pramení z komunikace.
- Jo. - Tak jsem se cítila s mámou.
Nedokážu s tou osobou komunikovat.
Šílím z toho.
Když mi říkáš: „Proč to potřebuješ vědět?“
A: „K čemu je dostat diagnózu?“
A: „Co se tím mění?“ A: „Co na tom sejde?“
Nerozumím tvému světu, protože jsi ho se mnou nesdílela.
Nedokázala jsem tě do něj vpustit, protože mi chyběl obří díl skládanky.
Deficity v sociálně-emocionální reciprocitě.
Proč to všechno probíráš?
Snažím se sehnat peníze na představení.
- Chceš ty panenky prodat? - Jo, koukám, za kolik by byly.
Tohle všechno je výsledkem obrovské dřiny.
Díkybohu, že jsem v tak malém městě objevila tanec.
Nebylo tu moc možností. Lidi odsud neodcházejí.
Jak říká tvoje máma, bez tance by se to s tebou zvrtlo.
- Jo. - Hodně by se to zvrtlo.
Vidím to na Idahu.
Je tu celé obyvatelstvo,
které nikdy nemělo přístup k péči o duševní zdraví.
Nebo se o tom nemluví.
Na takovém místě není příjemné být někým, kdo je považovaný za odlišného.
Jenn nezapadala do představ tohohle města.
Je to vážně malé město.
Za mého dětství v něm žilo asi 700 obyvatel nebo tak.
- Jak se to město jmenuje? - Star.
Tohle je ten deník miminka, kde jsou popsané asi dvě stránky.
JENNIN OTEC
„V osmi měsících si chceš hrát s velkými dětmi, ne s miminy.
V tomhle věku jsi velmi nezávislá a hádavá.
Někdy si říkám, jestli vůbec přežiju den.
Jsi velmi inteligentní.
Umíš napsat své jméno, počítat.
Máš slovní zásobu, která mě občas uzemní.“
„Hodně křičí.“
Je to tam?
- Pusť to! - Máš to. Sundej si to.
- Pusť! - Máš to.
Nedělej…
„Hlavně tě ale milujeme víc, než jsme kdy pokládali za možné.
Jsi úžasná a za nic bych tě nevyměnila.
Jsi taková dospělá holčička.
21. února 1991.“
Deficity ve vytváření, udržování a chápání vztahů.
Říká se, že autismus je částečně genetický.
Tohle je dysfunkční.
Naši sourozenci a naše rodina jsou nám samozřejmě zrcadlem.
- Tak to zapadá, ne? - Jsme rodina.
Všechna tahle životní odhalení se dějí,
zatímco vytváříme naše představení.
Ukaž všem tu panenku.
A tak se objevy, ke kterým docházím v životě,
přede mnou krásně a přirozeně zhmotňují na jevišti.
Medvěd? Kde je medvěd?
Kde je medvěd?
- Je roztomilá. Neviděla mě. - Umí lézt, pamatuješ?
V ideálním světě
bych té látky vytahala tuny.
Jo.
A na konci bych u nohou měla celé hory.
Jo.
Můžeš něco říct o téhle části?
- Co pro tebe znamená? - Jo.
Tady je dům Robbyniny mámy.
Ahoj, babi!
Z pobytů u babičky
si vzpomínám na spoustu her a na pocit skutečné volnosti.
Baf!
Instinktivně věděla…
JENNINA BABIČKA
…jak mě nechat dělat věci stále dokola.
Cítila jsem se svobodná, protože mě nikdy nezastavila.
Pouštěla jsem jednu písničku stokrát a ona nikdy neřekla: „Je čas to vypnout.“
Ty kapesníky jsou proto, že jsem jako malá neuměla hopsat.
Podle Kim je u autistických dětí běžné, že jim hopsání dělá problémy.
Babička mě naučila hopsat tak, že mi dala krabičku papírových kapesníků.
A řekla: „Uděláš krok a vezmeš kapesník a pak skočíš a odhodíš ho.“
Tak jsem se to naučila.
A pamatuju si, že celý obývák byl pokrytý kapesníky.
A ona mě nenutila je uklízet
ani ve mně nevzbuzovala špatný pocit za nepořádek.
Tak jsem se naučila hopsat.
A odtud pochází ten nápad s kapesníky.
Naučila vás pohybovat se rytmicky.
Lidé s PAS mají často motorickou dysfluenci.
Ne vždy se dokážou pohybovat rytmicky.
A proto pro vás bylo hopsání obtížné.
Vaše babička vás tím provedla velmi vizuálním způsobem pomocí kapesníků
a dokázala vám to přiblížit tím,
že při nakročení jste zvedla kapesník a při poskočení ho odhodila.
A díky tomu jste se to naučila.
A tak se dá pracovat s lidmi s PAS, že se přizpůsobíte jejich stylu.
Dala vám obrovský dar.
MANŽELKA, MATKA, BABIČKA FLORENCE I.
Jennifer začala být nezávislá ve velmi raném věku.
To já až po mámině smrti.
Hodně jsi na ní závisela.
To jo.
A vždycky jsem to chtěla i pro tebe.
Nikdy jsem ti nic nezazlívala.
Milovala jsem tě se vším všudy.
Jen jsem občas potřebovala pomoct.
Dala vám obrovský dar.
Jo.
- Haló? - Ahoj.
- Řekni to!
V Perelman si objednali naše představení.
- Chápeš to? - Chápeš to?
Bude to jako součást zahajovací sezóny.
Sonya dneska dostala mail od Billa, tamějšího uměleckého šéfa.
UMĚLECKÝ ŘEDITEL PERELMANOVA CENTRA
Píše: „Omlouvám se za zpoždění. Je toho moc.
Rozhodně chceme představení objednat a pomoct mu na svět.
Děkujeme vám, že jste nám nabídla tak nádherný projekt.“
To není normální.
Tak pojmenujeme ten dokument.
- „To není normální“. - Jo, pojmenuj to tak.
Něco takového jsem si nedokázala představit
ani v nejdivočejších snech.
- Jo. Je to úžasný. - Jo.
Ani jsem netušila, že je něco takového možné.
Tohle je šílený.
A stačilo akorát, aby sis prožila pár traumat.
Jinak se ti ty dveře neotevřou.
PERELMANOVO CENTRUM SCÉNICKÝCH UMĚNÍ NEW YORK
Skoč.
Teprve si představuju, jaké to bude. Zpracovávám to.
Skvělý.
Chci, abyste věděl, že tu vždycky jsem, když budete potřebovat,
ale že máte schopnost říct, co v životě potřebujete.
A dnes jste potřeboval mě
a já vám moc ráda poskytnu prostor k hovoru.
Takže mám dobrý pocit z toho, že jste mě oslovil, a jsem za to ráda.
Máte na mě nějaké otázky?
Ano, mám.
Ráda to s vámi proberu, když bude třeba.
Ano. Myslím, že by mi to prospělo.
- Ocenil bych to. Děkuju. - Jistě. Samozřejmě.
Je to povzbudivé, protože vím, proč to dělám.
- A myslím, že ty taky. - Jo.
- Máme k tomu důvod. - Jo.
Rodiče, kteří vědí, že jejich dítě je nebo by mohlo být na spektru,
ale rozhodnou se to nezjišťovat…
„Počkáme a uvidíme, jak se to vyvine.“
To je smutný, protože to dítě ví,
že není stejné jako ostatní děti.
A tím, že se to ignoruje, se naučí ignorovat samo sebe.
Neříkám, že je v tom zlý úmysl.
- Dělají to z lásky. - Považují to za nejlepší cestu.
Ale já, jako někdo, kdo byl diagnostikovaný docela pozdě,
bych si přála, abych o tom věděla dřív.
Určitě bych o tom chtěla vědět dřív.
Já taky.
- Jo. - Nechceš si vzít od Alexe kameru?
- Dobře. - A chvíli toč jeho.
- Dobře. - V pohodě?
- Jo. - Je to zapnuté?
- Je. Píše to „nahrávání“, ne? - Jo.
Alexi!
- Děje se toho hodně. - Jo.
- Ještě pořád. - Jo.
Tak mě zajímá, kde se na té horské dráze nacházíš.
Řekni něco.
Nemám, co bych ti řekla.
Já vím. Počkej, jsi ve stresu?
Mám pocit, že by to šlo i líp.
Jsem rád, že jsem na tebe narazil.
Ještě mě tam neházej.
- V době a způsobem, jak se to stalo. - Pěkný.
Spíš jsme se našli vzájemně.
Z důvodu, ze kterého se klube něco, co nás oba převyšuje.
- To naprosto chápu. - Patříš teď mezi mé nejbližší přátele.
Najdi Alexe!
Uvědomuju si, že jsme si podobnější, než jsem myslel.
Víš, že to nemám rád.
Dokážeš to před ostatními skvěle maskovat.
Pocit výjimečnosti věku nepodléhá.
Ale já mám pocit, že tě vidím,
že tě opravdu vidím.
Uvědomil jsem si, že jsi pro mě zrcadlem.
Ví ještě někdo kromě mě a doktorky Gilbertové, že jsi autista?
Ne.
Skrýval jsi aspekty svojí osobnosti, které se ti nelíbí.
Jo.
A teď se po tobě chce, abys odhalil právě ty části,
na jejichž zakrytí jsi celý život pracoval.
V jeden moment se to v podstatě rozbilo.
Před pár lety jsem se prostě vypnul.
Nevěděl jsem, co dělat. Bylo to hodně špatné.
Ovlivňovalo mě to ve vztahu k práci, rodině i přátelům.
Prostě jsem nemohl nic dělat.
Kde ve svém těle pociťujete smutek?
Všude.
Trochu ztrácíš slova.
- Jo. Chápu. - Jo.
To se pak ani nemůžu dívat lidem do očí a komunikovat.
Čím to podle tebe je?
Pak jsou tu otázky na pocity a emoce.
První se týká štěstí.
Co vám přináší štěstí?
- Moje rodina. - Ano.
V tom ohledu mám velké štěstí.
- Ahoj, mami. - Ahoj, zlato.
ALEXOVA MATKA
- Ty natáčíš? - Jo.
- Jejda. - Řekni něco hezkýho.
- Mám tě ráda. - Díky.
-A mám z tebe radost. -Díky, mami.
No prosím, kluci Hammerovi!
Brácha mě taky hodně inspiruje, vzhlížím k němu.
ALEXŮV BRATR
Hodně z něj vycházím.
- Vím, že jste si velmi blízcí. - To ano.
Blázen.
A pak je tu Miguel.
ALEXŮV MANŽEL
Bože, miluju ho. Často na to myslím.
Kdybych neměl Miguela, kdybychom se nepotkali,
nevím, co by se mnou bylo.
Vidím u vás tu diagnózu a splňujete její kritéria.
Co si o tom myslíte vy?
Upřímně řečeno jsem to nečekal.
Jak se teď cítíte?
Prostě jsem to nečekal.
Lidi často říkají: „Nevypadáš jako autista.“
„Nepůsobíš tak.“ Nebo: „Co na tom sejde?“
Vím, že někteří lidé jsou na spektru dál než já,
a tak mě napadá, že to potřebujou víc než já.
Když já osobně dostanu diagnózu, mám pocit, že ji ubírám někomu jinému.
- Nevím proč. - Jo.
Jsem dospělý, už jsem se dostal přes úsek, který je nejtěžší.
To je časté myšlení.
Proč bys po tom, co ses snažil tak dlouho dokázat, že jsi schopný,
chtěl tak strašnou nálepku jako autismus?
Proč by sis nezvolil dál proplouvat jako neurotypický člověk?
Proč se chceš proboha takhle odhalit?
- To tím vlastně říkají. - Jo. Už mě nebaví předstírat.
- To se musí změnit. - Jo.
Připraveni?
Nebyl jsem si tím jistý.
- Jestli to není moc divný. - Ne, toho potřebujeme víc.
Je to super.
Jsem střihač.
Jaké to je?
Je to jako skládat puzzle s nekonečným množstvím kombinací
a zároveň přitom ty puzzle taky současně navrhovat.
Miluju to, protože jsem při tom zjistil, že můj specifický mozek je nastavený tak,
že zpracovává, vidí a tvoří věci jinak.
Ano.
Úspěch vyšel z totální posedlosti, ale taky z naprosté ignorace mých limitů.
Chápu.
Rozjeď to, zlato!
Jeď, Hammere!
Když jsem to začal mít jako kariéru, která mě živí,
tak jsem stejně jako ty ztratil jako umělec smysl.
Nedokázal jsem se zorientovat ve složitostech, politikaření
a ztratil jsem důvěru ve spoustu lidí.
To je výsledek, který mě netěší.
- Nevím, co říkám. - Ne, vysvětlujete to.
Mám v lidi neochvějnou důvěru, až mi to škodí.
Jejich chování navenek beru tak, že to myslí upřímně.
A to vás dostává do situace, kdy vás lidé zneužívají.
S tím mám vždycky problém.
Stejně jako ty jsem dokázal všechno překonat,
ale stejně jako ty jsem nejdřív zahořel a pak vyhořel.
Nevěděl jsem, co je autistické vyhoření, takže jsem s ním neuměl bojovat.
A můj nejlepší kamarád Ray taky ne.
Jo!
DIGITÁLNÍ UMĚLEC, ALEXŮV NEJLEPŠÍ PŘÍTEL
Byli jsme si strašně podobní.
- Strašně podobní. - Aha.
Znal jsem jeho osobnost.
Znal jsem jeho strach a vztek i to, jak se prezentoval světu,
což bylo něco úplně jiného.
Kromě Raye jsem se předtím nikdy nikomu s ničím nesvěřoval.
Byl hodně společenský.
- Ale to byla kompenzace. - Aha.
Stejně jako u Jenn
jsem u Raye viděl stránku, které si všimlo jen málo ostatních lidí.
A viděl jsem sebe.
Byl pro mě světlem. Byl světlem v mém životě.
Před několika lety
si vzal život skokem z okna.
A nemůžu si pomoct, ale myslím,
že kdybychom tehdy oba věděli to, co já vím teď,
možná by se s těmi správnými nástroji vydal lepší cestou.
U AUTISTICKÝCH LIDÍ EXISTUJE DEVĚTKRÁT VYŠŠÍ PRAVDĚPODOBNOST SEBEVRAŽDY.
Probereme něco hezkýho. Co si myslíš o tom filmu?
Já přemýšlím, že ho celý změním.
Co myslíš ty? Já ti v tom strašně rozumím.
Ty zkušenosti, kterými procházíš v reálném životě, změní tvůj pohled.
Ačkoli vyprávíš můj příběh,
tvoje zkušenost a tvůj pohled na věc je obrovskou součástí toho, co vytváříš.
Musíš v tom taky být.
Vy většinou nejste ten, kdo něco sdílí.
Ukazujete to, co se rozhodl sdílet někdo jiný.
Takže se na to soustředíte jinak.
- Je to děsivý. - Ano.
Původně jsem toho vůbec nebyl součástí, ale je to jediný příběh, který máme.
Upřímně jsem nikdy s nikým nic neprobíral.
Nic takového jsem nikdy neměl, ani s Miguelem.
Vždycky jsem to tak nějak odkládal…
Čeho se bojíte?
Toho s tím spojeného studu. Nevím proč.
Je pro mě opravdu obtížné se přes to přenést,
protože jsem nikdy nikam pořádně nezapadal.
A tak jsem hledal přijetí, kdekoli to šlo,
a byl tak snadno manipulovatelný do věcí jako…
sexuální zneužívání dětí.
Wow.
80 % AŽ 90 % VŠECH PŘÍPADŮ DĚTSKÉHO SEXUÁLNÍHO ZNEUŽÍVÁNÍ ZŮSTANE NENAHLÁŠENO.
- Nikdy jsem to nikomu neřekl. - Kolik vám bylo?
- Pět nebo šest. - V tak mladém věku.
- Jo. - Alexi.
Jedním z problémů zneužívání je, že se to děje tajně.
Ten člověk vás bohužel naučil věci skrývat a mlčet, nebýt sám sebou.
AUTISTICKÉ DĚTI SE AŽ PĚTKRÁT ČASTĚJI STÁVAJÍ OBĚŤMI SEXUÁLNÍHO ZNEUŽÍVÁNÍ.
Bál jsem se, že na mě budou pohlížet jako na gaye.
Aha.
Toho jsem se bál nejvíc a asi proto jsem mlčel.
AUTISTÉ SE AŽ ŠESTKRÁT ČASTĚJI IDENTIFIKUJÍ JAKO LGBTQIA+.
Svět tvrdil, že být gay je špatné.
Co jste se tehdy bál, že se stane?
Že už nebudu hodný lásky a že mě blízcí opustí.
Teď už vím, že to nikdy ani nepřicházelo v úvahu.
Držet v sobě něco takového tak dlouho stojí spoustu energie, Alexi.
Když jsem se s vámi naučil o věcech mluvit,
je pro mě mnohem snazší propojit se s Miguelem.
Nikdy bych nečekal, že budu schopný mluvit s ním takhle naprosto beze strachu.
To mi chybělo, od doby, co odešel Ray.
Ale teď tu roli přebrala taky Jenn.
Můžeme ty věci zpracovávat společně, a ne o samotě.
Když je to špatný, tak se prostě schovám.
Jsme si strašně podobní v mnoha ohledech.
- Neuvěřitelný. - Já vím.
- Chce naprosto abstinovat. - To ano.
- Už strašně dlouho. - Jo.
Strašně moc to chce.
Snažím se fungovat a být statečná a všechno sdílet.
To je pro mě vážně důležité.
Jenže za tohle se strašně moc stydím.
- A tak mám pocit, že… je to všechno… - Jo.
Že jsem… že jsem prostě lživá.
Deprese a úzkost mohou být přidruženými obtížemi PAS.
Lidé často hledají útěchu v alkoholu, protože jim to pomáhá snášet.
U AUTISTŮ EXISTUJE SEDMKRÁT VYŠŠÍ PRAVDĚPODOBNOST ZÁVISLOSTI.
Brečela a říkala: „Bojím se, že když zůstanu s tebou,
nezačnu abstinovat. Ale nechci být bez tebe.“
A to jsem si řekl…
„Sakra.“
Pamatuj, že k vám oběma cítím bezpodmínečnou lásku.
A možná můžu být člověkem, co bude mít větší porozumění.
Jsem pár kroků před vámi.
- To je vše. Ne o moc. - Jo.
- Stejně jako ty s autismem. - Jo.
- Jsem tu pro tebe. - Díky.
Čím víc o tom budete mluvit a umožníte lidem vás vidět a milovat,
tím víc získáte základní víru v to, že na vás záleží,
že jste na světě důležitý.
Jo.
Proto jsem se tolik snažil porozumět svému mozku
ještě dávno před diagnózou.
Protože jsem vyděšený.
Nechci se dostat do bodu, kdy mám pocit, že není jiná možnost než se vypnout.
S PERSONALIZOVANOU PODPOROU PRO STUPNĚ 1, 2 A 3
SE ZVYŠUJE PRAVDĚPODOBNOST, ŽE SE AUTISTOVI BUDE DAŘIT –
ZÍSKÁ NEZÁVISLOST, LEPŠÍ VZDĚLÁNÍ, SOCIÁLNÍ DOVEDNOSTI A DUŠEVNÍ ZDRAVÍ.
Iane, nevidím tě. Ne. Ukaž se mi. Ať vím, kde jsi.
Kde to jsme?
V Jacob’s Pillow.
V nejkrásnějším studiu v Americe.
Řekni, kde jsme.
Jsme v The Church v Sag Harboru.
Ten prostor je magický.
Všechny tyhle organizace nám věnovaly nejen svůj prostor,
ale především svůj čas.
Vytvořit takové představení trvá roky a vyžaduje to spoustu zdrojů.
PROBÍHÁ ZKOUŠKA – NEVSTUPOVAT
V naší umělecké formě, ale i jinde se dlouho používá stejný recept,
který už nefunguje.
Kdybychom to dokázali zjemnit a společně prozkoumat…
TANEČNICE, POMOCNÁ CHOREOGRAFKA
…kdybychom ty situace nepovažovali za nedostatky nebo překážky…
Možná bude potřeba víc času,
ale co by se stalo, kdybychom úžasné mysli poskytli čas, aby rozvinula myšlenku?
Jaké by to bylo?
A to já chci.
U lidí s autismem je jedním z nejčastějších způsobů stimování
volná taneční improvizace.
Chtěla bych v tom mít pár improvizovaných míst.
Myslím, že je důležité moct se zeptat: „Co potřebuješ?“ A ne: „Co blbneš?“
Jenn se ve svém případě nesnaží vyléčit ani napravit.
Jde jí o informovanost.
Chci dát jasně najevo, že tohle je můj osobní příběh
a nemám v úmyslu zevšeobecňovat ani dělat velká prohlášení
o autismu obecně ani o zkušenostech ostatních.
To je důležité, protože autismus je spektrum
a lidé mají nejrůznější potřeby podpory.
Tady u toho by myslím bylo lepší ten pohyb paže zesílit
a zdůraznit to zastavení.
Když jsem si uvědomila, že se můj mozek nikdy nezmění,
bylo to ohromně osvobozující.
SCÉNOGRAFKA
Máte nějaké otázky, než začneme? Cokoli?
Jo, bude to zábava.
Jo.
SKLADATELKA, PERFORMERKA
Zkoušíme použít jazyk ze skutečných diagnostických kritérií.
Myslím, že je zajímavé vidět ten zkostnatělý jazyk
v kontrastu s lidským prožitkem.
Když čtete diagnostická kritéria autismu, je to strašně zkostnatělé.
První slova u každého rysu jsou
„nedostatek, abnormální, neschopnost, deficit“.
Když pak ty rysy popisuje moje terapeutka,
mluví o nich naprosto nádherně a strašně pozitivně.
Takže když to vidíte vedle sebe a k tomu vám ještě pustí video dítěte,
tak to prostě nesedí.
Jo.
- Někdy to jsou jen takové věci. - Jo, přesně.
Co…
Co jsi dělala,
když jsi vyrostla
z těch červených šatů?
Nikdy jsem se tě nezeptala.
- Máme to! - Jupí.
- Super. - Od toho tu jsme.
Řekni mi, kde jsme.
- Neslyším tě. Mluv nahlas. - La Jolla.
- La Jolla? - La Jolla? Jsi to ty? Ahoj.
Ano, moc rádi. Moc rádi u vás strávíme tři měsíce.
Díky moc. Ahoj.
Jsme v proslulém divadle La Jolla Playhouse,
v naší zkušebně
v La Jolla v Kalifornii.
- První den. - První den!
BUBENÍK, PERFORMER
Vidíme tady vzpomínku
a důležité je vidět ten traktor a tu panenku.
Naše představení si objednali i v La Jolla Playhouse.
KOSTÝMNÍ VÝTVARNICE
Myslím, že jsme první taneční představení, které kdy zařadili do hlavní sezóny.
Je to absolutní sen, že jsme se sem dostali a můžeme tu tvořit…
SVĚTELNÁ DESIGNÉRKA
VEDOUCÍ PRODUKCE
…a že si tu můžeme hrát a neuspět a poučit se a růst.
- Tak jo. Jupí! - Užijte si představení!
Dává mi to pocit bezpečí a podpory.
Jupí!
Mít možnost snít ve velkém je neuvěřitelné.
To bylo skvělý.
UMĚNÍ A KULTURA ŽIVOT NA SPEKTRU
Ukaž to.
Dokonce i správně napsali tvoje jméno.
Už je čtvrtek?
Kdy budu zase tančit?
UŽ JE ČTVRTEK?
Když byla Jenn malá, tancování měla ve čtvrtek.
A i když bylo pondělí, tak se ptala: „Už je čtvrtek?“
Pořád dokola.
Myslela jsem tím: „Potřebuju čtvrtek a potřebuju tančit každý den.“
Jenže jsem to tenkrát neuměla vyjádřit.
Kdy budu zase tančit?
Těšila se na čtvrtek, protože jí přinášel klid a uvolnění.
Přinášel jí hluboký pocit řádu.
Už je čtvrtek?
A to mi připadá krásné.
Už je čtvrtek?
Co se dneska děje?
Máme premiéru v La Jolla Playhouse a poprvé hrajeme před publikem.
Na co myslíš?
Jsem na nás strašně pyšná a nemůžu uvěřit, že už jsou to tři roky.
- Jo. - Víš, co myslím?
Myslím, že větší dojetí ucítím po představení,
až konečně uvidím všechny lidi, které mám ráda.
Ani nevím, kolik přijde lidí.
Dvacet, devatenáct, osmnáct, sedmnáct, šestnáct, patnáct, čtrnáct,
třináct, dvanáct…
SVĚTOVÁ PREMIÉRA LA JOLLA PLAYHOUSE
To je šílený. Co to děláme?
…tři, dva, jedna.
Jako člověk s čerstvě diagnostikovaným autismem
znovu objevuju samu sebe i to, kým jsem jako umělkyně,
a to v reálném čase, zatímco dáváme dohromady to představení.
Jsem obrovsky vděčná, že jsou místa jako Perelman a La Jolla Playhouse.
Hodně to ukazuje, jak jsou ochotní riskovat,
protože spousta umění začíná způsobem,
který je neobvyklý nebo nekvantifikovatelný.
Je to fakt velký.
Jsem na tebe strašně hrdý.
- Děkuju. Miluju tě. - Taky tě miluju.
Dobré ráno, Jenn.
Začneme.
Perfektní!
- Vidělas, když jsi řekla „vstaňte“? - Tančili.
Jo, tančili.
Dobrá práce.
- Jsem na tebe pyšný, zlato. - Strašně tě miluju.
Mám obrovský štěstí.
Jsem strašně vděčná, že tě mám v životě.
Panebože.
My tři jsme jako ten meme se Spider-Manem. Ty jsi autista. Počkej, ty jsi autista.
Já vím.
Ty vole!
Dobře.
Alexi, musíš jít. Budeme vybírat look.
- Vrátím se to posvětit. - Vyhazujeme tě.
Zakřič a přijdu.
- Super. - Mám tě ráda.
- To je naposled, co mě musíš vidět. - Jasně.
- Ahoj. Bylo to fajn. - Ahoj. Bylo to super. Zábava.
Když jsi mě s tímhle projektem oslovil,
netušil jsi, že se z toho stane film zaměřený na autismus.
Ne.
Chtěla bys mít znova autistické dítě?
Jo.
- Vážně? - Měla bych tě znova.
- Zase bys mě měla? - Jo.
Bylo by fajn mít u toho trochu lepší povědomí,
ale i kdybych ho neměla, šla bych do toho znova.
- Ahoj, zlato. Polib mě. - Ahoj, mami.
Musím říct, že od té doby, co jsem přišel o Raye,
tak mít vedle Miguela i vás a moct s vámi o tomhle mluvit
je něco, co je pro mě hodně výjimečné.
Jo.
Protože nic takového s nikým jiným nemám.
OAHU HAVAJ
I kdyby to dneškem celé skončilo,
kdyby si ten dokument nenašel podporu a nepokračovalo se v tom, tak to stejně…
Splnilo účel.
- Zachránilo to život Jenn i tobě. - Jo.
Zní to trochu dramaticky, ale u mě je to pravda.
UCTĚNÍ VÝROČÍ RAYOVY SMRTI
- Na lásku a na život. - Na lásku a na život.
- Není cesty zpět. - Ne.
Máš život před diagnózou a po ní.
- Před naší diagnózou a po naší diagnóze. - Přesně.
Není to ani další kapitola.
- Je to úplně nová kniha. - Jo.
Čím dál tím víc lidí si začíná spojovat svůj příběh,
sdílejí informace a mají přístup k informacím
a nacházejí sebe ve zkušenostech ostatních,
a ne v nějaké knize.
Jo.
Zkoumala jsem, jak může pohyb terapeuticky sloužit lidem s PAS,
a strašně se těším, jak to změní můj způsob vyučování.
Mám pocit, že to tak bude.
Když se o to s lidmi podělíte, pomůžete jim také pochopit,
že to můžou přenést do svého umění či práce, aby získali rovnováhu.
Myslím, že je spousta případů lidí, kteří bezpečně existují v taneční komunitě
a kteří by jinak nemuseli nutně mít tak pestrý a pokojný život.
Vidím to na studentech
a většinou jsou to ti, na které mám hluboké napojení.
To je neuvěřitelný příběh.
Ti, kteří to možná potřebují víc, než sami chápou.
Ráda vám pomůžu.
NEWYORSKÁ PREMIÉRA PERELMANOVO CENTRUM SCÉNICKÝCH UMĚNÍ
Jste tak laskavá, podporující a úžasná, že ani nedokážu vyjádřit, jak…
jak zásadní to je…
pro mě i pro Jenn.
- Nevím, jak jinak vám poděkovat. - Alexi.
Ale chtěl bych k vám chodit jako pacient. Chtěl bych vám dávat peníze.
Alexi, někdy v životě peníze nejsou to hlavní.
VCHOD PRO ÚČINKUJÍCÍ
Je to jako dar.
Ta diagnóza mi připadá jako dar.
PRO RAYE
Překlad titulků: Kristýna Wanková