Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
- Jól van? - Aha.
- Első baba? - Aha.
Jól van.
Itt ver a kicsi szíve.
Ez a hasa.
Itt a jobb vese,
a bal vese,
a gerinc,
a farokcsont, az ágyék,
a hát, a váll, a könyök.
Jó sok mozgástere van a babának.
Ez itt a baba feje.
Ez a koponyája felülnézetből.
Ott láthatja a baba agyát.
Minden rendben van a babánál. A mérete is megfelelő.
Gyomor, gerinc, hólyag, vesék, szív,
minden olyan, amilyennek lennie kell egy ennyi idős babánál.
NEURODIVERGENS - MELLÉKNÉV
AZ ELFOGADOTT NORMÁTÓL ELTÉRŐ KOGNITÍV ÉS IDEGRENDSZERI MŰKÖDÉS
33 ÉVVEL KÉSŐBB
Sziasztok!
Helló!
Kevés időnk van, szóval…
Sokan hamarosan diplomáztok,
és kirepültök a világba, ami tele van ismeretlennel.
Ez egy olyan időszak, amikor különös szükségünk van útmutatásra,
és mohón vágyunk mások életvezetési tanácsaira.
De ne feledjétek, hogy az igazságot itt találjátok meg!
És figyeljetek belülre, bízzatok magatokban,
mert sokkal több mindenre tudjátok a választ, mint hinnétek.
Félek.
Nem tudtam, hogy ilyen nehéz lesz…
ennyi mindent megtudni magamról.
MOZGÁSTÉR
Van bármi kérdésed?
Igen.
De egy idő után úgy vettem észre,
hogy veszélyes kíváncsiskodni vagy kérdezni.
Tíz és egy…
Az embereknek meg kell értenie, hogy egyesek másként érzékelik a világot.
De ahogy te látod a világot, az valami egészen csodálatos.
Ha elvennék tőlem a táncot, azt se tudnám, hogy ki vagyok.
Ezért is változtat ez meg mindent.
Ezt fejtsd ki!
Minden megváltozik, amikor képes leszel felismerni…
és megnevezni az élményeket és érzéseket, amelyeket nap mint nap átélsz.
Minden valóságosabb lesz.
Egész életemben éreztem, hogy valami nem stimmel.
Most minden annyira más.
Három területen látunk nehezítettséget.
Ezek a kommunikáció,
a társas kapcsolatok és az ismétlődő, sztereotip viselkedés.
Mindhárom területen láthatók ilyen jelek nálad.
Ezeknek hosszú távon kell fennállniuk, a korai fejlődéstől kezdve.
Az ember tulajdonságainak megvan a neurobiológiája,
ez már gyermekkorban kialakul,
majd egész életen át végigkísér.
Te minden tekintetben megfelelsz az autizmus spektrumzavar kritériumainak.
AUTIZMUS SPEKTRUMZAVAR
Az autizmus spektrumzavar egy összetett fejlődési állapot,
amely tartós nehézségekkel jár a társas kapcsolatok,
a beszéd és a nonverbális kommunikáció terén,
illetve repetitív viselkedésminták jellemzik.
Az autizmust jellemzően kisgyermekkorban diagnosztizálják.
Az autizmus hatása és tüneteinek súlyossága
minden érintettnél más.
Van bármi kérdésed?
Kérsz valamit?
Csak olyan, mintha…
Bizonyos értelemben megkönnyebbültem.
Elhiszem.
Ma hivatalosan is diagnosztizáltak
egyes szintű autizmus spektrumzavarral,
ami azt jelenti, hogy támogatásra szorulok.
Csomagolj!
Csomagoljak?
- Aha. - Mégis miért?
Az útra.
Tudom, nem csíped a hasonlatokat.
Ez most nem esett le.
Sok érzés kavargott bennem, például…
úgy éreztem, valamilyen furcsa módon nem bízhatok meg magamban.
Mintha…
Olvastam,
milyen tulajdonságok vannak jelen egy 1-es szintű autizmussal élő embernél,
és mintha saját magamról olvastam volna.
Minden értelmet nyert, és maximálisan tudtam vele azonosulni.
Aztán a következő pillanatban úgy éreztem, hogy csak beképzelem, ez nem is igaz,
mintha valami könnyű megoldást kerestem volna egy problémára.
Ez a fura küzdelem zajlott bennem.
De ma hivatalosan is megkaptam a diagnózisomat.
Szóval most már kicsit fellélegezhetek,
és megismerhetem önmagamat.
Eddig nem igazán volt rá lehetőségem, hogy elinduljak ezen az úton.
Most egy kicsit sok ez az egész, de egy bizonyos szempontból…
reményt keltő.
Hálás vagyok érte,
hogy lehetőségem nyílt végigjárni ezt a folyamatot.
Akkor mitől félsz?
Nekem kész rémálom, hogy szerepeljek egy dokumentumfilmben.
A leginkább az,
hogy ennyire személyes témákról kell beszélgetnem valakivel.
Bízom Alexben, de nem szívesen veszek részt olyasmiben, amihez nem értek.
Tudod, mi erre a válaszom.
Mindent, amit ma már tudunk, régen még nem tudtuk.
Mi segített abban, hogy túléld azokat a pillanatokat?
Azt se tudtam, hol vagyok. Mi újság?
- Örvendek! - Én is!
- Ő itt Ian. - Szia, Ian! Alex vagyok.
Szerintem ez a helyes lépés.
Úgyhogy megteszem.
Ő itt James.
- Hűha, nézd csak! - Azta! Nagy a szigor.
- Nagyon nyomja. - Igen, totálisan.
És íme, a legenda!
- Az a kép… - Az első fellépésem.
- Az a kéztartás… - Tudom.
- Feltehetem rád a miksit? - Persze.
Azért is stresszes az egész, mert nem tudom, mire számítsak,
vagy hogy te hogy dolgozol, és…
- Te is videózol engem. - Igen.
Próbálom elkapni a hétköznapi pillanatait.
Nagyon király.
Fura az egész,
mert senki nem tud erről, akivel találkozom.
Meg közben arra is figyelni kell, hogy mindent felvegyünk…
Minden a feje tetejére állt.
Minden…
Minden egyes nap egy egészen új élmény.
Ki fogsz akadni.
Azta, odanézzenek!
Van bennem egyfajta bátorság,
hogy tánc közben megtegyek olyan dolgokat,
amikre Jenként egyszerűen nem lennék képes.
- Ez is olyan. - Nekem is.
És az életemben sok minden más is,
mivel minden beszélgetésnél vagy új lehetőségnél, munkánál
az van bennem, hogy én ezt nem akarom.
Azonnal szorongani kezdek.
Mégis bevállalom.
Nálam is ugyanez a szitu.
De ez a projekt más.
Még nem tudom, mi lesz belőle.
A munkáimban azt kell bemutatnom, mit ad egy előadás a közönségnek.
De mindig is érdekelt,
hogy maguk a művészek mit kapnak az előadástól.
Abszolút.
Így jutottam el a mozgásalapú pszichoterápiához,
ami egy hangzatos kifejezés arra,
hogy ha szavakkal nem megy, tánccal beszélünk.
- Igen. - Nekem ez nem megy könnyen.
- Te jutottál először eszembe. - Persze.
Tudom, hogy már hat éve volt, de ennek ellenére megkerestelek,
mert azóta követlek, hogy megcsináltuk azt a klipet.
Van abban valami sorsszerű, hogy ennyi idő után
pont a diagnózisod napján írtam rád.
Még mindig nem hiszem el. Bizarr az egész.
Előző este értem haza egy Los Angeles-i útról,
másnap reggel volt terápián, aztán bumm, jött az e-mail.
Drámai volt az az alkalom.
Mi vonzott az előadó-művészetben és a táncban?
Korábban mindig azt mondtam…
hogy egyszerűen ebbe az irányba terelgettek,
én meg beleszerettem.
És hogy úgy érzem, ez a küldetésem,
ezzel van dolgom az életben.
Hogy ehhez van tehetségem,
hogy én így kapcsolódom az emberekhez,
hogy én így tudok segíteni.
De mindig is úgy éreztem, hogy valaki terelgetett,
illetve kézen fogva vezetett ebbe az irányba,
és egy kicsit még most is így érzem,
de valójában, azt hiszem,
azért kattantam rá a táncra, mert autista vagyok.
Olyasfajta segítséget nyújtott,
amit csak most kezdek megérteni.
Oké, lássuk, mi sül ki ebből!
Vágjunk bele, én meg csak követlek!
- Oké. - Meglátjuk, mi lesz.
Akkor kezdjük!
GIBNEY COMPANY KÖZÖSSÉGI KÖZPONT
MARTHA GRAHAM ISKOLA
Egy, két, há, négy, öt, hat…
És egy, két…
Ez az, Barry!
Öt, hat…
Igen!
Ez az, szélesen!
Ott a sok hely.
Igen!
Nézzetek ide! Hadd lássalak!
Eleinte csak tánc volt.
De már évek óta…
Kinyílunk, virágzunk!
…nem érzem a gyógyító hatását.
Egy idő után a tánc többet vett el tőlem, mint amennyit adott.
Ha titeket nézlek, ahogy táncoltok,
de nem találkozik a tekintetünk,
akkor nem tudok kapcsolódni hozzátok.
Meg tudtam élni abból, amit imádok,
de rég volt már, hogy örömömet leltem a mozgásban.
Közben a karrierem persze megy tovább,
de már nem lelem örömömet benne.
De mindent megteszek a srácokért.
Ez az! Gyerünk, skacok!
Csak nehéz megtalálni azt a közeget, ahol szívesen táncolnék.
Megértem, hogy ez mekkora veszteség.
Szerencsés vagyok, hogy meg tudok élni abból, amit imádok,
de ez átok is egyben,
mert egyre kevesebb örömöt ad.
Nehéz leállni, ugye?
Mert erre neveltek minket,
és ezért csináljuk.
Fontos a fegyelmezettség,
de szeretem látni, ha ott van az erőfeszítés a táncban.
Nem szeretem, ha túl könnyűnek, tökéletesnek vagy hibátlannak tűnik.
Én ezt szeretem látni, főleg a nőknél.
Látni akarom rajtatok az erőt és a fáradozást.
De ez nem könnyű.
Számomra ez egy legendás hely.
Idahóban nőttem fel, a semmi közepén,
csomószor olvastam a Stepsről a táncos magazinokban, és…
Erről a stúdióról.
Hihetetlenül vágytam rá, hogy eljussak ide.
És az, hogy most itt lehetek veletek,
ennyi ismerős arc között, akiket évek óta ismerek…
Mély hálát érzek.
- Ti… - Imádunk!
Öt, hat, hét, nyolc…
A tüneteknek jelen kell lenniük a korai fejlődés során,
de néha csak akkor válnak nyilvánvalóvá,
amikor a társas helyzetek meghaladják a képességeiket,
vagy idősebb korban tanult stratégiákkal el tudják rejteni őket.
IDŐSEBB KORBAN EL TUDJÁK REJTENI ŐKET
Jennifer!
- Szia! - Köszönj!
- Oké, mehet! - Szia!
Nézz ide!
- Gyerünk! - Helló!
Mi a franc bajod van?
Üdvözlet a legeslegkedvencebb helyemről!
Ez a menedékem.
Imádok itt lenni.
Ez egy…
keddi nap, délután egy óra van.
Ez a mai második fürdőzésem.
Ma ilyen napom van.
Mit érzel?
A önstimuláció bármi lehet, amit azért teszel,
hogy szabályozd magad.
Mit érzel?
Bármi, ami segíti ezt az önszabályozást,
az önstimulációnak tekinthető.
Szép lábujjak!
Kicsi korodban valószínűleg a pörgés is önstimuláció formája volt.
A szüleid pedig táncnak hívták.
Táncold végig a táncodat!
Egy, két, há, négy, öt, hat, hét!
Öt, hat, hét, nyolc!
Egy, két, há, négy, öt, hat, hét, nyolc!
Tudnád ennél gyorsabban rázni a csípődet?
TÁNCOS, JENN LEGJOBB BARÁTJA
- Tessék! - Ez az!
Le!
Másik oldalra!
Gyönyörű!
Lép! Lép, lép, öt! Lép, öt! Rúg, rúg, öt!
Egy, két, há, négy, öt, hat, hét, nyolc!
Oké? Megpróbáljuk zenére?
Egy, két!
Egy, két, há, négy, öt, hat, hét, nyolc!
A szenzoros ingerekre adott túlzott vagy csökkent reakció,
vagy szokatlan érdeklődés a környezet szenzoros aspektusai iránt.
Látszólag közömbös reakció fájdalomra, hőmérsékletre.
Elutasító reakció bizonyos hangokra vagy tapintási ingerre.
Tárgyak túlzott szaglászása, tapogatása.
Vizuális ingerek iránti érdeklődés, mint a fények vagy a mozgás,
Jó érzés?
- Aha. - Miért hurcolod magaddal?
Egyszerűen ezt kívánják az ösztöneim.
A rezgő érzés a kezemben, ez a hang…
Szükségem van erre.
A szociális nehézségeknek számtalan megnyilvánulása létezik.
Ahogy a szenzoros problémáknak is.
Boldog szülinapot, Jennifer!
Túl erős a fény?
A fények, a hang, az anyagok…
- Bocs! Töröld a nadrágodba! - Nem!
- Jennifer, elég! - Fúj!
- Undi! - Menj vissza a kocsihoz!
Nehéz mindezt feldolgozni.
- Jól vagy, Jenn? - Besokalltam.
Totál leblokkoltam, megőrülök.
Hadd, hogy én vásároljak be…
Csak arra vágytam, ha együtt jól érezzük magunkat.
Mintha villámlott volna a szememben, villanásokat láttam.
Vakító fény volt.
Úgy éreztem, hogy szétrobban a fejem.
És nem akart elmúlni.
Rendkívül megterhelő.
A szenzoros rendszered régóta komoly ingeráradatnak van kitéve.
Jó, ha vannak megküzdési stratégiád,
de ezek ártalmasak is lehetnek.
Abban a pillanatban ez kell,
hogy meg tudj nyugodni, és fel tudd dolgozni.
- Mi az? - Rohadtul rákívántam a sörre.
Elég durván. Tizenhárom éves korom óta piálok.
Rohamivás. A génjeimben van. Rohadt gáz.
Megértem.
Nekem is tölts!
Ha túltelítődsz, vagy nem úgy alakulnak a dolgok,
ahogy számodra az logikus lenne,
akkor nehéz megbirkózni a világgal.
Felnőttként az ember lényegében abbahagyja az önstimulációt…
Engedd ki magadból!
Csak bátran, semmi baj! Add ki, amit ki kell!
Mert mások kellemetlenül érzik magukat tőle.
Vagy elítélnek miatta.
Ezért fontos, hogy megtanuljuk magunkat szabályozni,
újratöltődni és egyensúlyba kerülni,
olyan módon, amivel nem ártunk az egészségünknek.
Táncnak álcáztam az önstimulációt.
Találd meg az egyensúlyt, a középpontot, a helyed!
Vagy csak bújj el valahova, ahol biztonságban érzed magad!
Sokszor csináltam ezt fiatalon.
Kis kuckókat építettem magamnak.
Ez bármilyen hely lehet,
ahol megnyugszunk és komfortosan érezzük magunkat.
A természet közelsége rendkívül megnyugtató,
ezért érdemes sok időt ott tölteni, és csak úgy csendben létezni.
- Mehet? - Igen.
Gyönyörű! Szerinted?
Imádom.
Én is.
- Szeretlek! - Én is szeretlek!
Zárd ki a külvilágot!
A karja vagy a csípője? Mi a gond?
Tök mindegy. Mindenem kuka.
Sportbaleset érte?
Igen, táncos vagyok.
- Dr. Borowski mindjárt jön. - Oké.
Ez túl kicsi rám.
- Túl kicsi. - Muti a popódat!
- Fordulj meg! - Nem.
Játsszunk nővéres-orvosost!
Kösz, nem.
- Totálkáros? - Lőttek a karrieremnek?
Nyomja a térdét a kezem irányába!
Ez…
Igen.
- Oké, szóval… - Fáj, ha megemelem a lábam.
Értem.
De végigtáncoltam, nem volt gond.
Mint mindig.
Persze.
Már csak erről szól az életem, hogy áttáncoljak a fájdalmon.
Több probléma is van.
Úgy tűnik, a csípőhajlító izmai be vannak gyulladva.
Azt javaslom, hogy csináljunk egy MRI-t!
Meg kell róla bizonyosodnom, hogy nem túlterhelés a kiváltó ok.
Nem lenne jó, mert ott az cucc a Martha Grahamben…
És közben közeleg az országos bajnokság.
Fizikoterápiát…
Azokon az órákon lesz vagy 250–400 fő…
Durva lesz.
Az állandóság iránti igény.
Merev ragaszkodás különböző rutinokhoz,
illetve verbális/nonverbális rituálékhoz.
Vigyél haza!
- Mi jár a fejedben? - Hogy ez mennyire unalmas.
Mit videózol?
Szerintem érdekes.
Csomagolj!
Nem izgi engem nézni.
- Vigyük Jamest is? - Bár lehetne!
Jenn pakol, és nincs túl jó kedve.
Mire gondolsz most?
Ezt most nem tudja kezelni.
Nehéz eldöntened, hogy mikor mit kell tenned,
hogyan szólíts meg valakit, hogyan vegyél részt a beszélgetésben,
hogyan értsd meg mások nézőpontját és érzelmeit.
Mentálisan fel kell dolgoznod minden egyes embert,
mindenkinek az érzéseit,
minden ember háttérsztoriját,
meg kell értened a helyzet kontextusát.
Ha belegondolunk, borzasztó,
hogy mennyi kognitív energiát igényel mindezt végrehajtani.
Ezért ezerféle nyomás helyezedik rád a társas helyzetekben.
Túl sok.
ORSZÁGOS TÁNCÜNNEPÉLY PHOENIX, ARIZONA
Hívását átirányítottuk egy automatikus üzenetrögzítőre.
Hali, Alex vagyok! Hagyj üzenetet!
Szia, Alex…
Éppen órát tartok…
de nem értem, miért nem tudok kapcsolódni a testemmel.
Azért is imádom a mozgást, mert mulandó.
Amint megtörténik, vége is van.
Minél többet mozgok, annál jobban érzem magam.
De most a legkevésbé sincs kedvem hozzá.
Szóval ja, nem értem, hogy mi van.
Jöjjön mindenki a parkettre, akinek órája van!
Hogyan kéne motiválnom a gyerekeket, amikor magamat sem tudom?
Mikorra érsz ide?
Ha alszom, nem videózhatsz.
De ébren vagy.
Jó éjt!
Pá!
Táncolj az ablak előtt, király a fény!
Valahogy…
Olyan a sziluetted, mint Beyoncénak.
Bárcsak!
Mindig kádas szobát kérek.
Ezért küldhettek vissza ide, mert…
- Ez egy kádas épület? - Ez egy kádas épület.
Tegnap este több pánikrohamom is volt.
Ami totál hülyeség, mert felkészültem, de…
Több mint tíz éve csinálom ezt.
- Igen. - De sosem…
Nemhogy könnyebb lenne, egyre nehezebb.
- Tényleg? Miért? - Nem tudom.
Talán…
Nem tudom, nehezebb, mert úgy érzem…
Többet várnak el tőled?
Nem az, hogy elvárják, hanem…
Sosem jutok el odáig, hogy kirázzam a kisujjamból.
Folyton új dolgokkal próbálkozom.
- Aha. - Szóval…
- Ki akarod rázni a kisujjadból? - Nem.
Csak…
vegyünk egy mély levegőt!
Kilégzés!
Gondoljatok arra, hogy miért vagytok itt!
Józan vagy?
- Igen, az vagyok. - Aha.
- Már három éve. - Igen.
Miért álltál le az ivással?
Muszáj volt.
Látni akarom, hogy mindent beleadtok a mozdulatba.
Belülről jöjjön, érezzétek magatokénak!
Én is le akarok állni az ivással, de nagyon nehéz.
Adjátok bele a szíveteket és a lelketeket!
Ne magatokra figyeljetek! Próbáljatok hatni egymásra!
Érthető?
Rájöttem, hogy én az egyetemen kezdtem el inni,
mondhatni kényszerűségből, hogy beilleszkedjek a társaságba.
Igen!
Mindig ehhez nyúltam, ha segítségre volt szükségem.
Én is.
Sokkal jobb nélküle,
de nem könnyebb.
Igen, nekem is vegyes.
Csak pontot akarok tenni a végére.
Igen.
Legyen vége!
Öt, hat, hét! Gyerünk!
Egy, két, há, négy!
Vissza,
előre, újra!
Három, négy!
Vissza,
előre, újra!
Ez nem pusztán a mozgásról szól.
Szeretem látni a küzdelmet.
Előre! Még egyszer!
Há, négy, vissza!
Előre, újra!
- Mióta dolgoztok együtt? - Olyan 10–11 éve.
Még egyszer!
Tayt 12 éves kora óta ismerem.
- És most mennyi vagy? - 24.
Tizenkét éves kora óta koreografálom.
Igen, három!
Ez az! Látszik a koncentrációd, minden benne van.
Há, négy!
Vissza,
előre, újra!
Egy, két, há, négy!
Vissza,
előre, újra!
Há, négy!
Vissza, előre, újra!
Egy, két, há, négy, hátra!
A tünetek jelentős nehézségeket okoznak
a társasági és munkahelyi életben,
valamint egyéb fontos területeken.
Egy, két, há, négy!
Vissza, előre, újra!
Há, négy! Vissza, előre, újra!
Egy, két, há, négy, öt…
Jól vagy, drágám?
…nyolc…
- Ma nem akarsz menni próbára? - De, csak…
Úgy érzem, kicsit bekattantam.
Mitől kattantál be, kicsim?
Nem tudom.
Nincs azzal baj, ha néha pánikolós napod van.
Egyre gyakrabban vannak pánikrohamai.
Mindjárt a nap elején…
Ledőltünk kicsit a kanapéra, hogy fújjon egyet.
Engedtem vizet a kádba…
Táncoltam neki alsógatyában…
Megpróbáltam lesokkolni azzal a szörnyű látvánnyal.
Sikerült megnevettetnem, de nem tartott sokáig.
Mit érzel?
Hogy nem én irányítok.
A szavaim nem tudnak lépést tartani az érzelmeimmel.
- Értem. - Ez a nehéz.
Igen.
Nem vagy tudatában a benned zajló folyamatoknak,
egyre csak hajtod magad, aztán amikor kitör belőled,
nem érted, mi ez az egész.
Pedig mindig is benned volt, csak senki sem beszélt róla.
- Igen. - Bizony.
- Nem tudom, hogy mit érzek. - Igen.
Csak azt, hogy… intenzív.
Túl sok ez neki.
Nem tudom, hogy bírja.
Fáj.
Fáj, ha levegőt veszek.
Egy kis szúrás, oké?
Ügyes vagy, drágám!
Jennek volt egy autoimmun-fellángolása, és kiderült, hogy epeköve van.
Sürgősen meg kell műteni, hogy eltávolítsák.
Így hát eléggé…
Nem viseli jól a dolgot.
Leengedjük.
Ezt a gombot nem ön kezeli.
Elugrom White Plainsbe Alex miatt,
mert éppen az ottani sürgősségin van,
de a férje, Miguel korábban elutazott munkaügyben.
Szóval elmegyek, és megnézem, hogy van.
Szia!
Micsoda páros vagyunk!
- Helló! - Ja.
- Szia! - Mi a helyzet?
Hát, én is kórházban vagyok.
Mentem volna, ha épp nem vágnak fel.
Igen, tudom.
Most értem ide, Alex házába.
Segítettem neki,
most veszik fel a kórházba.
Vagyis már felvették a kórházba.
Agyi MR-t készítenek.
Egyértelműen nincs a topon.
Ez tutira nem szimpla kiégés.
Biztosan nagyon fél.
Miguel nagyon siet, hogy holnapra itt legyen.
A Jennel történtek után…
Az után a félelmetes műtét után, amit muszáj volt megcsinálni…
Az összes ember, akit szeretek, elég nehéz időket él meg.
- Megmutassam a hegeket? - Persze.
Itt húzták ki az epehólyagomat.
De érdekes!
Baromi jól nézel ki! Bekapcsoltál valami filtert?
Nem.
Durva, hogy egyszerre kerültünk kórházba.
Szerettelek volna látni titeket, mert nagyon nehéz hetünk volt,
és hát Ian olyan, mint egy anyatigris.
Na és hogy érzed magadat?
Már második napja töltődöm.
Könnyed mozgást végzek, lényegében csak sétálok.
Vicces, hogy mennyire egy cipőben járunk,
mert én is csak próbálok egyenesen járni.
- Haver! - Átmegyek…
Mi történt?
Van egy ilyen… Hogy is hívják, Ian?
Guillain-Barré.
Guillain-Barré, csodásan hangzik.
Lényegében túlpörög az immunrendszerem,
és megtámadja az idegsejtjeimet, amik az izmokat irányítják.
Mintha nem működne a propriocepciód.
Ja, gőzöm sincs, az mit jelent, de biztos.
A test azt mondja, „Bassza meg, mindent megtámadok!”
Túlreagálja.
Szinte teljesen lebénít.
Sokat beszélgetünk a test és a lélek kapcsolatáról.
Egy ilyen szitu sok mindenre rávilágít, mert egyszerűen végig kell gondolnod,
mi a fontos neked, és arra kell fókuszálnod.
- Igen. - Amíg még lehet.
Pontosan.
TÁNCOS, JENN LEGJOBB BARÁTJA
Igen, ez jó lesz!
Imádom.
Gyerekkoromban mindig úgy éreztem, hogy kilógok a családból,
és hogy nem értenek meg.
Ezért olyan fontos nekem a választott családom.
Ezer éve ismerjük egymást.
- Hova mész? - Fel.
- Mennyire? - Nagyon.
Hat, hét, nyolc, és most!
Minél inkább hagyod magadnak, hogy visszatalálj ahhoz,
ami örömet ad a munkádban, annál hamarabb leszel újra boldog.
Fedezd fel újra, miért imádod,
vedd körül magad olyan emberekkel, akik feltöltenek téged,
próbáld meg jól érezni magad, és megtalálni az örömöt a munkádban!
Azta!
Ja, ezt nem könnyű feldolgozni.
Megleszel?
Persze.
- Sajnálom! - Semmi baj.
- Ez van. - Igen.
Nincs szivárvány eső nélkül.
Úgy érzed, inspiráló idézeteket kell mondanod?
Aha.
Még valami, amit megosztanál a világgal?
Tudod…
mindig úgy voltam vele… és ez saját gondolat…
hogy légy te a változás, amit látni szeretnél a világban.
- Hű, mélyenszántó! - Aha.
„Légy te a változás, amit látni szeretnél a világban!”
Ha a mozgás az, amivel el tudod mesélni a történetedet, az érzéseidet,
akkor azzal kell foglalkoznod.
Tudom, hogy mit kell tennem.
Úgy érzem, van mondanivalóm, amit át kell adnom,
ezért sem fogom abbahagyni a táncot.
A táncod egyértelműen rólad mesél,
és sok támpontod ad, hogy mit kell megtenned önmagadért.
A tánc segít megérteni a világot, és megtalálni benne a helyem.
Sok mindenre rájöttem.
És meg akarom osztani a világgal.
Ideje alkotni valamit.
Újra megtalálod benne az örömöt.
Vágjunk bele!
Már most a zsebedben van Bizony ott, és imádod
A lehetőségek végtelenek
Milyenek?
Végtelenek!
- Milyenek vagyunk? - Tökéletesek!
Tökéletes emberek Egy tökéletes térben
És ezt méltósággal tiszteljük meg
És…
Ez az!
Minden, amit beletesztek, varázslatos, gyönyörű, és úgy jó, ahogy van.
Köszönöm, hogy elvállaltátok!
Rakjuk össze a darabot!
Igen.
Elmondanád a kis csapatunknak, hogy hogyan jöttél rá erre?
Amikor rájöttem, hogy ez vagyok én,
semmit sem tudtam az autizmusról.
Az égvilágon semmit.
Szerintem a legtöbben tudjátok,
de akkor merült fel bennem, hogy autista lehetek,
amikor megnéztem Alex dokusoriját Amy Schumerről.
Végigkövette Amy terhességét, a stand-upja elkészülését,
de volt benne egy mellékszál Amy férjéről, Chrisről,
akit végül autizmus spektrumzavarral diagnosztizálnak.
Ahogy bemutatták a dokuban… Hirtelen ráébredtem.
Amy imádta azt a csodálatos pasit, de nem értették meg egymást.
Ezért orvoshoz mentek.
Miközben ezt a részt néztem,
hirtelen megvilágosodtam, hogy én is autista vagyok.
Korábban sosem jutott eszembe, hogy az lennék.
Amikor néztem, ahogy beszélsz,
és ahogy a családod beszél rólad…
Nehéz megragadni, pontosan mi volt az,
de úgy éreztem, hogy maximálisan tudok vele azonosulni.
Érzik, hogy más vagy, de sosem mondják el neked.
Ha egy autista ember a társad, akkor ezt is szeretned kell benne.
Én is azért jöttem rá erre, mert másnak volt bátorsága beszélni róla.
Ezért akarom ezt a darabot.
Konkrétan emlékszem a pillanatra. Mintha hirtelen kinyílt volna a világ.
Szerintem egy ilyen, órási horderejű felismerésnél
sokszor azt érezzük, hogy összedől a világ.
Te mégis úgy érezted, hogy kinyílt előtted.
Van valami gyönyörű abban,
hogy érezni akarod, hogy amit érzel és látsz, az valóságos,
hogy „igen, ilyen az agyam.
Az autizmus egyik jellemzője, főleg az 1-es szintnél, a maszkolás.
Kéz a kézben jár az autizmussal.
Vagyis az a meggyőződés, hogy nem „szabad” önmagadnak lenned,
ezért felveszed azt a szokást, hogy elrejted bizonyos tulajdonságaidat.
Idővel az egész egyre csak fokozódik,
amíg végül már fel sem tűnik, hogy ezt csinálod.
Aztán amikor végre tudatosul benned, egyszerűen képtelen vagy leállni vele.
Ahogy azt is lehetetlen küldetésnek érzed,
hogy megpróbálj rájönni, ki is vagy valóban.
Jennt azóta videózták, hogy először látszott az ultrahangon.
Az apukája mindent felvett.
Megosztanátok velünk a koncepciót?
Nehéz elmagyarázni.
A darab tulajdonképpen Jenn diagnózisát analizálja,
és azt mutatja be, hogyan segített neki a mozgás a túlélésben,
és hogyan komponált meg egy saját nyelvezetet
az önstimuláció, a tikkelés és a szorongás elemeiből.
Kiskoromban imádtam addig pörögni, amíg el nem szédültem.
Mintha minden köddé vált volna körülöttem.
Ennek a mozgásnyelvnek a kialakulását boncolgatjuk,
amit Jenn ösztönösen hozott létre.
Szinte ösztönből jön a mozdulat,
aztán amikor visszanézem,
tudom, hogy mit éreztem akkor.
Egy saját önszabályozási rituálét hoztál létre a tánc formájában,
gyerekkorod óta, aminek része volt a repkedés, a pörgés…
Pörögj!
A javadra fordítottad.
Így találtál társaságra a táncos közegben,
akik a tánc miatt szívesen barátkoztak veled,
mert ugyanaz volt az érdeklődési körötök.
Pörgess meg!
És elképesztően megrendítő ebbe belegondolni.
Amikor repkedtem és pörögtem, az emberek azt mondták, hogy táncolok.
A mozdulatok által kapcsolódtál.
A tánc számodra egy kommunikációs eszköz,
amivel sok emberhez tudsz kapcsolódni, mert nincs szükség szavakra.
A testeddel fejezed ki magad.
Egy egyéniség vagy, mégis hasonlítgatod magad másokhoz,
akik otthonosabban mozognak társas helyzetekben,
de ők nem rendelkeznek ezzel a csodálatos világlátással.
Erre légy büszke, és ne a rosszat lásd benne,
mert ez gyönyörű!
Dr. Kim…
Beszélhetnénk egy kicsit dr. Kimről?
Gyönyörű, megnyugtató gondolat egy olyan helyzetben,
amikor egy olyan információt kapsz, ami megváltoztatja az életed.
- Ez az. - Tökéletes.
Sonya biztos pont a karrieremben és az életemben.
Ez a darab nem jöhetett volna létre, ha mi ketten nem találunk egymásra.
Épp ott voltunk a tetőn.
Már azt hittem…
„Híreim vannak.” Mondom, „Baszki!”
Halálosan komoly volt.
Mit is kérdeztem? „Terhes vagy?”
„Kiszállsz?” „Rosszat tettem?”
- Ilyeneket kérdeztem. - Igen.
- Én meg: „Autista vagyok.” - Mire én…
Igen.
„Kurva nagy! Oké, és most mi lesz?”
Ez az őrület az egészben.
Nem maga a diagnózis, vagy a tény, hogy autista vagyok,
hanem hogy 34 évet éltem úgy, hogy fogalmam sem volt róla.
Sok mindent átéltünk együtt,
és az autizmusnak mindenhez köze volt.
SONYA OSZTÁLYA - 15 ÉVE
A nehézségek a barátságunkban és a munkahelyünkön…
Bár tudtam volna!
Akkor jobban tudtam volna támogatni őt,
hogy úgy élje az életét, hogy könnyebbek legyenek a mindennapjai.
Legalább egy kicsit.
De nem tudtam.
Pont ez a lényeg.
Ha nem tudod, nincs semmi, amibe kapaszkodhatnál.
- Esélyed sincs. - Igen.
Durva, hogy ez mennyire elszomorít téged,
pedig mindig is te értettél meg a legjobban.
Ironikus.
Együtt összerakjuk ezt a darabot!
Együtt!
Ne gyere ide, mert elbőgöm magam.
Szeretlek De bele fogsz őrülni
Olyan lesz az egész Mint egy musical
Talán nem csordul könnyed
Komolyan ki vagyok égve.
Sosem volt még ennyire durva.
Szó szerint mozdulni sem bírok.
Szóval ez az alkotói folyamat, hogy összerakjuk a darabot,
a lehető legjobbkor talált meg,
mert annyira távolinak érzem a régi életemet,
hogy ha most nem vágok bele valami ilyesmibe,
akkor teljesen összezuhannék.
- Ja. - Értitek?
Újra meg kell találnom azt a közeget, ahol otthon érzem magam.
Ahogy régen.
Különben talán sosem fog sikerülni.
Imádom ezeket az embereket.
Ők a családom.
Az a pillanat, ahogy felvételről hallom Kim szavait,
miközben nézem a barátaim arcát…
Örök hálám mindannyiótoknak, akik itt vagytok!
Nem is tudom,
mintha az élet és a művészet egybeolvadnának…
egy olyan fantasztikus módon, amit még sosem tapasztaltam.
Másoknál már láttam ilyet, velem még sosem fordult elő.
Szóval elég király.
Jenn, játszd le nekünk, úgyis te…
Ez a lényeg dióhéjban.
Van bármi kérdésed?
- Igen. - Oké!
- De izgi! Újra! - Oké.
Ez a lényeg dióhéjban.
Van bármi kérdésed?
Ez lehet az a cucc, bazmeg, ami útjára indítja az egészet.
- Igen. - „Igen, van.”
És jönnek a kérdések. Konkrétan.
Szuper! Még egyszer! Szép volt, Jenn!
Van bármi kérdésed?
Imádom. Folytassuk!
Ezt nézd!
Minden hajszálam töredezik.
Szó szerint kihullik…
a hajam nagy része.
Nézd!
Az egész töredezett.
Kihullik a hajam.
Mi történik velem?
Meddig fog ez még tartani?
Nem érzem jól magam.
Akarsz beszélni Alexszel?
Ő is sokat küzd ezzel.
Alex…
Tessék?
Felhívom Alexet.
Semmi?
Várom, hogy visszahívjon.
Értem.
Szia! Alex az!
- Helló! - Szia!
- Merre jártál? - Mi újság?
Megint kórházban voltam.
Mi történt?
Ugyanaz, mint a múltkor.
Borzasztó! De miért?
A Guillain-Barré-szindróma egy változata, a Miller Fisher-szindróma.
Egyszerűen újra és újra kiújul.
Hogy lehet ez?
Nálam nem tudják, hogy mi okozhatja,
a mentális és a fizikai stresszt leszámítva.
De azóta ez van, amióta csak az eszemet tudom.
Hogy érted?
Nem értem teljesen.
De van e mögött egy komolyabb dolog.
El szeretnéd mondani?
Ez az egész egyszerűen testileg és lelkileg felemészt.
Kifejtenéd egy kicsit bővebben?
Azt mindig is tudtam, milyen a depresszió,
mert folyton azzal küzdöttem.
Nem is tudtam.
A szorongásról is hallottam,
de valamiért nem tudtam, pontosan mit takar.
Amikor viszont végre megértettem, akkor jöttem rá, hogy nekem az a normális.
Az igazság az, hogy nekem is mindig az az alap.
Olyan régóta küzdök a depresszióval és a szorongással,
hogy nem is tudtam, hogy szenvedek,
mert azt hittem, egyszerűen ilyen az élet.
Dettó.
- Évek óta gyógyszert szedek. - Igen.
Tompítja a dolgot,
de még mindig rám jön a szorongás,
még mindig elkap a depresszió…
Ennél fittebb nem is lehetnél.
- Igen. - Nem tudsz többet edzeni.
Nem is iszol.
Hogy a francba tehetnél ennél többet?
- Így van. - És mégis rosszul érzed magad.
Hát, tulajdonképpen,
úgy érzem, hogy ezt megoszthatom veletek.
Nemrég megtudtuk, hogy valójában…
bipoláris vagyok.
És ez sokkal több gondot okoz, mint amit hajlandó lennék beismerni.
Az immunrendszerem totál bekattan,
a testem pedig bemondja az unalmast.
Ismerős.
Kiégek.
Üres vagyok.
- Semmit sem érzek. - Ja.
Nem azért dolgozunk, hogy száműzzük ezt az élünkből.
Így van.
Hanem azért, hogy elfogadjuk: ez is része az életünknek.
- Nem nekem kéne vigasztalnom téged? - Megértelek.
De tudni, hogy nem vagyunk egyedül, és az egész nem a mi hibánk,
néha már önmagában elég, hogy képesek legyünk továbblépni.
Köszönöm, hogy meghallgattál!
Az a legnehezebb, hogy ezt megfogalmazzuk.
Hát, te sokat segítesz ebben.
Sok mindenre rá kell még jönnünk.
Szomorú vagy, vagy megkönnyebbültél?
Csak úgy érzem, hogy változom.
Változáson megyek keresztül, ami szomorú…
de jó érzés.
JENN SZÓLÓJA, 1998
Milyen változásokat érzel?
Egyszerűen csak elengedem azt a képet,
amit magamról kialakítottam.
Jennifer kitűnő tanuló, szereti a sulit és imád táncolni.
Ha nagy lesz, híres táncos szeretne lenni.
Hálás a családjának, amiért támogatják a táncolásban.
Nagyon szereti őket.
Megszállottan csináltam.
Ez mindig így volt, és így is lesz.
Jó érzés volt beleveszni a kemény munkába és a táncba.
Mondhatjuk, hogy a táncban találod meg a lelki békédet?
Igen.
Olyankor semmi más nem létezik,
de közben teljesen megfeledkezem a saját szükségleteimről.
A táncos közegben olyanok vesznek körül,
akiknek sosem számított a munka és a magánélet egyensúlya.
Az az alapvető kultúra…
hogy nyomod.
Számodra is az volt a norma, hogy a végkimerülésig hajtod magad.
És ki is égtem emiatt.
Ami a kiégést illeti,
az autizmussal élő emberekre alapvetően jellemző,
hogy a végsőkig hajtják magukat.
Tudod, hogyan hajtsd magad addig, amíg össze nem rogysz.
Honnan tudjam, hogy elfogytam?
Mert, amikor elfogytam
Mindig jön egy új feladat Még egy feladat
Még egy
Megőrülök.
Mintha nem tudnék…
semmit.
Félek…
és…
nem sosem hittem, hogy…
ennyire nehéz lesz…
megtudni mindezt magamról.
Nincs idő várni
Vagy gondolkodni
Honnan tudjam, hogyan?
Minden megváltozik, amikor képes leszel felismerni…
és megnevezni az élményeket és érzéseket, amelyeket nap mint nap átélsz.
Minden valóságosabb lesz.
Menj
Ez az egész borzasztóan kimerítő.
A „mindent vagy semmit”-mentalitás cselekvésben is jelentkezik.
Menj
Képes vagy elmenni a határig.
Már-már a végsőkig kizsigereled magad,
amíg a tested azt nem mondja, hogy elég, hagyd abba.
Menj tovább, menj!
Hogy van a csípőd?
Nagyon fáj.
Mindent megcsinálok, amit kell, de semmi sem segít,
úgyhogy kezdek félni.
Menj
Van valami, ami segít?
Őszintén szólva tinédzserkorom óta krónikus fájdalmaim vannak.
Ott.
Tovább, még
Nem nézetted át valakivel a laborleleteidet,
hátha autoimmun-probléma áll a háttérben?
Tudom, ezt már érintettük,
de az autizmussal élőknél gyakoribbak az autoimmun-betegségek.
Menj
A lupusszal összefüggésbe hozható értékeim…
Menj
…magasak.
Menj…
Önnél más a helyzet, mint a legtöbb táncosnál.
Van egy háttérben meghúzódó autoimmun-probléma.
Tudom, hogy stressz hatására belobbanhat.
A pénz most nem fontos!
- Nem csinálok saját zsebből előadást. - Nem kell.
Pláne olyat, amiben én is szerepelek.
Pályáztunk egy nagyobb támogatásra, de nem kaptuk meg.
Döntősök voltunk, közel jártunk, szóval óriási csalódás,
mert ilyenkor kezdhetjük újra a gyűjtést.
Arra tanítottak, hogy ki kell bírnod a fájdalmat.
Arra, hogy tűrd a kényelmetlenséget.
Mit tegyek?
Ez nekem egyszerűen túl sok.
Még
Egy dologra akarok koncentrálni.
A tanítás és a koreográfusi munkám számomra nem valami mellékes dolog.
Szívem-lelkem beleadom.
De ez az ára.
Nincs idő várni
Nincs idő gondolkodni
Azon rágódni
Hogy kell-e még több
Még többet
Még többet teszek
Elképesztően kimerítő mindezen keresztülmenni,
és kiadni magad.
Ezért van az, mint mondtad:
„Annyi mindenen mentem keresztül. Csak nyugalomra vágyom.”
Próbálom továbbra is jól végezni a dolgom.
Még ha néha azt sem tudom, hol vagyok.
Menj
Mit tehetnék még?
Többet kéne tennem?
Többet?
A megélhetési gondok készítenek ki ennyire?
Elegem van abból, hogy rám hárul ennek az életvitelnek az anyagi terhe.
Le is állíthatjuk a darabot,
mert ez nem szólhat arról, hogy megfelelj másoknak,
a külvilágnak, Sonyának, Alexnek…
Nem. Mindenképp meg akarom csinálni.
De csak ezzel akarok foglalkozni. Mással nem.
Akkor legyen így!
Tegyek még többet?
Még többet…
Támaszkodj rám, csajszi!
Nem raksz rám elég terhet. Tesók vagyunk.
- Hogy van ennyi energiád? - Mert imádom!
Megőrülök a táncért. Az ötleteidért.
És azt akarom, hogy a lelki társam jobban érezze magát.
Omolj a nyakamba, konkrétan! Elbírlak.
Csak azért csinálom, hogy adjak valamit.
Hogy nyomot hagyj.
A legfontosabb, hogy mindenki lássa a darabot, akinek szüksége van rá.
Ami sok embert jelent.
Találunk rá módot.
Létre fog jönni az előadás. Hiszek benne.
Egyszerűen érzem.
Csak ezt nem tudom, hol, mikor és hogyan fog megvalósulni.
Tudom, hogy ez a karrier nem túl kegyes a testemmel.
Fantasztikus dolgok születtek belőle, de nem ajánlanám mindenkinek.
A tánc az én különleges érdeklődésem, és mindent ennek köszönhetek.
Mitől félsz a legjobban, ha arra gondolsz, hogy összepakolsz és elköltözöl?
Most, hogy valósággá vált.
Túl sok változás egyszerre.
És nem látom magam előtt, hogy mit hoz a jövő.
Eladjuk álmaink otthonát,
miután bizonytalanná vált, hogy fenn tudjuk tartani.
Nem teszi lehetővé ez az életvitel, amit megálmodtam.
Úgy döntöttem, hogy mindent lemondok ősszel.
Nem tudom, mi lesz. Még sosem csináltam ilyet.
Az előbb mondtam le 50 000 dollárnyi melót.
Mármint 5000, nem 50 000, ugye?
Ötvenezer dollárnyi meló
Jó érzés. Ez az!
Akkor gyerünk! Hajrá!
Hajrá! Már nadrágra sem telik.
Halvány fingom sincs, mi jön most, mi lesz az előadáson kívül.
Mintha egyet hátralépnék, hogy kettőt előrelépjek.
Olyanok, mint mi.
- A patkányok? - Jersey-ből.
- A két patkány Jerseybe költözik. - Te vagy a dagibb.
Én vagyok a dagibb?
Nem lesz többé ilyen kilátás pár perc sétára.
Sajnos nem.
De ha rögös is lesz az út,
még mindig jobb, mint maradni, és bámulni, ahogy úsznak a kacsák.
Szép sorban.
Ideje nekünk is továbbúszni.
- Ez az egyensúly érzete. - Igen.
Talán a munkáddal új értelmet adhatsz neki a táncvilágban.
Egy sportolónak fontos a teljesítmény, de vannak még fontos szempontok.
Fontos a táplálkozás, az egyensúly.
A psziché, az egészség, az érzelmek, mind ide tartozik.
És ha ezek mind egyensúlyban vannak,
akkor leszel képes a legcsodálatosabb dolgokra.
Igen, ezt keresem, hogy milyen ez az állapot.
Köszönöm, Jennifer!
Szerintem nagyon jó lesz.
Most még nem tudod, milyen, de hamarosan megtalálod.
A művészet legszebb formája az,
ha nem tudatosul benned az alkotás folyamata,
és csak jelen vagy benne.
Jenhez hasonlóan én is új szemüvegen át nézem a világot,
és kezdem megérteni, mi vonzott engem Jenben,
hogy őt mi fogta meg bennem, és hogyhogy ilyen hamar…
Még mindig küzdök ezzel az élménnyel,
hogy milyen volt zűrös srácként felnőni a 90-es években,
egész fiatalon vedelni,
magadba fojtani a sok szart, keménynek maradni, túlélni.
Végleg el kell engednem a régi Iant, és ez kurva nehéz,
mert Jenn is valami hasonlón megy keresztül.
Nagyon fáj a csípőm.
Hol a kulcs?
Nálam volt a kulcs?
Mindjárt jövök.
Egy kicsit ki van bukva.
- Nehéz időszak ez neki. - Aha.
Ez az utolsó fürdőm a New York-i lakásom kádjában,
de szerintem jó irányba mennek a dolgok.
Egy időre Jersey-be költözünk.
Ki tudja, mennyi időre.
De először…
Vigyél haza
Tartós nehézségek a társas interakcióban és kommunikációban
különféle élethelyzetekben.
Csodálatos helyen nőttél fel,
ahol biztonságban, otthonosan érezhetted magad.
A természet közelsége rendkívül megnyugtató.
Jenn!
Basszus!
Nem az a környezet, ahol állandóan ott a nyomás,
hogy válaszolj, hogy megküzdj a szenzoros terheléssel.
Úgy érzem, végre kitisztult a kép,
és egy kicsit újra kamasznak érzem magam.
Úgy érzem, mintha mindent nulláról tapasztalnék meg.
És mohón vágyom tudni, honnan jön ez az egész.
Ez meglehetősen zavarba ejtő, mert rengeteg szeretet vett körül,
mégsem működött rendesen a kommunikáció.
Ilyesfajta érzés.
De biztosan éreztem, hogy el kell mennem.
Igen.
Semmit sem éreztem, amikor eljöttem otthonról.
JENN CUCCAI
Nehézségek a nonverbális kommunikáció használatában a társas interakciók során.
Nagy különbség, hogy szeretünk valakit, vagy szükségünk van rá.
Rám sosem volt igazán szükséged.
Anya!
Ez nem igaz.
Jennifer! Mondd, hogy „Boldog anyák napját!
Anyák napját!
Ez az!
Kiskoromban sokat mondták, hogy önző vagyok.
Indulás!
Most meg miért lökdösöl?
Veszekedős.
Hogy nem érdekel a családom.
Úgyhogy el is hittem.
Megkapod a diagnózist,
és mivel ez genetikai alapú, van családi halmozódás,
elkezded elemezni a családodat.
- Ez egy kicsit sok volt az agyamnak. - Bocsi!
Nem bírtam vele.
Úgy neveltek, hogy ha anyám füttyentett,
akkor ugrottam.
Velem ilyesmi sosem fordult elő.
Úgy gondolom, a kommunikáció volt a legfőbb gond.
- Igen. - Ezt éreztem anyukámnál.
Hogy nem tudok szót érteni ezzel az emberrel.
És ez megőrjít.
Amikor azt mondod, hogy minek ezt tudni,
hogy mi értelme a diagnózisnak,
hogy min változtat, hogy kit érdekel…
Azért nem értem a világodat,
mert nem osztottad meg velem.
Azért nem tudtalak beengedni, mert hiányzott valami nagyon fontos.
A társas-érzelmi kölcsönösség hiánya.
Miért túrod át azt a sok kacatot?
Mert pénz kell az előadásomhoz.
- Eladod azokat a plüssöket? - Megnézem, mennyit érnek.
Ezek mögött elképesztő mennyiségű kemény munka van.
Hálát adok a táncért, mert egy kisvárosban nőttem fel.
Nincs sok lehetőség, kevesen mennek el onnan.
Anyád szerint, ha nincs a tánc, bajban lettél volna.
- Igen. - Nagy bajban.
Idahóban simán elhiszem.
Csomó ember van,
aki nem fér hozzá mentális segítséghez.
Nem beszélnek ezekről.
Nem ideális hely azok számára…
Megyek!
…akik elütnek a szokványostól.
Jenn nem illett bele ebbe a kisvárosi környezetbe.
Nagyon kicsi város.
Gyerekkoromban nagyjából 700 ember lakott ott.
- Mi a neve a városnak? - Star.
Istenem, ez a babanaplóm. Talán két oldal szöveg van benne.
„Viselkedés.
Nyolc hónapos. A nagyokkal játszol, nem a kortársaiddal.”
„Nagyon akaratos vagy, sokat vitatkozol.
Néha azt sem tudom, hogy élem túl a napot.”
„Nagyon okos vagy.
Lebetűzöd a neved, számolsz.
Egészen lenyűgöző a szókincsed.”
„Csak sikít, sikít és sikít.”
Ez nincs benne?
- Hagyjál! - Húzd le a takarót!
- Hagyjál! - Gyerünk!
Ne már!
„Sosem gondoltuk volna, hogy lehet ennyire szeretni valakit.
Egy csoda vagy. Senkiért sem cserélnélek el.
Olyan felnőttes kislány vagy.
1991. február 21.”
Nehézség a kapcsolatok kialakításában, fenntartásában és megértésében.
Az autizmusnak részben genetikai okai vannak.
Ez nem működik.
A testvéreink és a családunk tükröt tartanak elénk.
Akkor pont nekünk való, nem?
A gyerekkori élményeimmel kapcsolatos rácsodálkozások
az alkotói folyamat keretein belül történnek meg.
Emeld fel a babát, hogy lássuk!
Szóval ezek a felismerések, amik az életemben érnek,
a színpadon öltenek testet előttem,
rendkívül csodálatos és természetes módon.
A mackó? Hol a mackó?
Hol a mackó?
Ott lesz az.
Hol a mackó?
Hol van a mackó?
Egy ideális világban
több tonnát ki tudnék húzni.
Igen.
Hegyekben állna a földön a végén.
Ja.
Mondanál pár szót erről a részről?
Mit jelent számodra?
Ez Robbyn anyukájának a háza.
Szia, nagyi!
A nagymamám házáról
olyan emlékeim vannak, hogy játszom,
és igazán szabadnak érzem magam.
Kukucs!
Valamiféle ösztönös érzékkel tudta,
hogy jobb hagyni, ha ugyanazt a dolgot akarom csinálni újra és újra és újra.
Szabadnak éreztem magam, mert sosem szólt rám.
Százszor is meghallgathattam ugyanazt a dalt,
és sosem mondta, hogy kapcsoljam ki.
A zsepi azért van, mert kiskoromban nem tudtam szökdelni.
Kim szerint gyakori autista gyerekeknél,
hogy nehezen tanulják meg.
Nagymamám úgy tanított meg, hogy adott egy doboz zsebkendőt.
„Ha lépsz, kihúzol egy zsebkendőt,
aztán ugrás közben eldobod.”
Így tanultam meg szökdelni.
Emlékszem, az egész nappalit beborították a zsebkendők.
Nem kellett összeszednem,
nem szidott le, hogy rendetlenséget csináltam.
Így tanultam meg szökdelni.
Szóval innen ered a zsebkendő-motívum.
Bizonyos tekintetben ő tanított meg ritmusosan mozogni.
Autistáknál gyakran van mozgáskoordinációs zavar,
emiatt nehezen találják a mozgás természetes ritmusát.
Ezért tanultál meg nehezen szökdelni.
A nagymamád ezzel a rendkívül vizuális módszerrel lendített át ezen az akadályon,
és mutatta meg, hogy lépéskor kihúzol egy zsepit,
szökkenéskor pedig eldobod.
És így rájöttél a nyitjára.
Így érhetjük el az autizmussal élő embereket.
Ha megtalálod hozzájuk a kulcsot.
Micsoda ajándékot kaptál tőle!
Jennifer nagyon hamar rászokott az önállóságra.
Nekem anyukám halála után sikerült.
Erősen támaszkodtál rá.
Igen.
De főleg a te érdekedben.
Sosem nehezteltem rád.
Úgy szerettelek, ahogy vagy.
Csak néha segítségre volt szükségem.
Micsoda ajándékot kaptál tőle!
Igen.
- Igen? - Szia!
- Térj a tárgyra!
A Perelman befogadja a darabunkat.
- Ez mi a fasz? - Mi a fasz?
Helyet kaptunk a debütáló évadukban.
Sonya ma kapott egy e-mailt Billtől, a művészeti igazgatótól.
„Bocs a késői visszajelzésért, nagyon durva ez az időszak.
De mindenképp szeretnénk segíteni a darab megvalósításában.
Kösz, hogy ránk gondoltatok ezzel a gyönyörű projekttel.”
Ez teljesen kész.
- Ez… - Lehetne ez a doksi címe.
- „Ez teljesen kész.” - Ja, legyen ez a címe!
Ez minden képzeletemet felülmúlja. Álmodni sem mertem volna róla.
Igen. Fantasztikus!
Sosem hittem volna, hogy lehetséges.
Őrület!
Végül is csak traumák sorozata kellett hozzá.
Nem nyílnak ki csak úgy azok az ajtók.
PERELMAN ELŐADÓ-MŰVÉSZETI KÖZPONT NEW YORK
Ugorj!
Próbálom elképzelni, milyen lesz.
Próbálom felfogni.
Tök király!
Szeretném, ha tudnád, hogy mindig számíthatsz rám,
de képes vagy megfogalmazni, mire van szükséged.
Ma rám volt szükséged,
és örülök, hogy lehetőséget biztosíthatok a beszélgetésre.
Örülök, hogy megkértél, és hogy beszélgetünk.
Van bármi kérdésed?
Igen, van.
Szívesen átbeszélem veled, ha szeretnéd.
Igen, szerintem hasznos lenne.
- Hálás lennék. - Oké.
Köszönöm.
Megnyugtató, mert tudom, miért csinálom.
- És szerintem te is. - Igen.
- Megvan az ok. - Igen.
Azok a szülők, akik tudják, hogy a gyermekük rajta van a spektrumon,
de nem hajlandóak elfogadni…
„Várjunk, hátha később elmúlik.”
És ebben az a szomorú, hogy az a gyerek tudja,
hogy ő más, mint a társai.
És ha ezt szülőként nem fogadod el, a gyermekedet is erre tanítod.
Nem mondom, hogy rosszindulatból.
- Szeretetből. - A legjobb szándékkal.
De olyan emberként, aki már jócskán felnőttként kapott diagnózist,
azt kívánom, bár hamarabb tudtam volna.
Egyértelműen jobb lett volna előbb tudni.
Nekem is.
- Igen. - Átveszed Alextől a kamerát?
- Jó. - Mutassuk egy kicsit!
- Oké. - Benne vagy?
- Aha. - Veszi?
- Azt írja, hogy veszi, nem? - Aha.
Alex!
- Sűrű ez az időszak. - Igen.
- Per pillanat is. - Igen.
Kíváncsi vagyok, hol jár éppen a hullámvasút, amin utazol.
Mondj valamit!
Nem tudok mit mondani.
Tudom. Stresszes vagy?
Nem. Szerintem van jobb módja is.
Szerencsés vagyok, hogy rád találtam.
Még ne dobj be!
Amikor, és ahogy.
Jaj, de szép!
Vagy inkább egymásra találtunk.
Egy olyan okokból, ami messze túlmutat rajtunk.
Ezt teljesen megértem.
Az egyik legjobb barátom lettél.
Megvagy, Alex!
Rájöttem, hogy sokkal több bennünk a közös, mint hittem.
Tudod, hogy nem szeretem.
Mert mások előtt annyira jól tudsz maszkolni.
Sosem vagy öreg az ünnepléshez.
De én a lelkedbe láttam.
Úgy igazán.
Rájöttem, hogy tükör vagy számomra.
Rajtam és dr. Gilberten kívül tudja még valaki, hogy autista vagy?
Nem.
Elrejted azokat a vonásaidat, amiket nemkívánatosnak tartasz.
Így van.
És most arra kérnek, hogy fedd fel mindazt,
amit egész életedben gondosan eltitkoltál.
Volt egy pont, amikor összeomlottam.
Pár évvel ezelőtt teljesen bezárkóztam.
Nem tudtam, mit tegyek. Borzasztóan éreztem magam.
Kihatott a munkámra, a családi életemre, a baráti kapcsolataimra.
Teljesen szétestem.
És te hol érzed a szomorúságot a testedben?
Mindenhol.
Elfogynak a szavak.
- Igen. - Megértem.
Ilyenkor nem tudok más szemébe nézni, kommunikálni.
Miért vagyunk ilyenek?
Lenne pár kérdésem az érzéseiddel, érzelmeiddel kapcsolatban.
Az első a boldogság.
Mit tesz téged boldoggá?
- A családom. - Oké.
Ebben nagyon szerencsés vagyok.
Szia, anya!
- Szia, kicsim! - Hogy vagy?
- Videózol? - Igen.
- Ajjaj! - Mondj valami aranyosat!
- Szeretlek. - Köszi!
- Örülök neked. - Köszönöm, anya.
Ez az! Íme, a Hammer fiúk!
A bátyám hihetetlenül inspirál. Nagyon felnézek rá.
Óriási hatással volt rám.
- Közel álltok egymáshoz. - Nagyon.
Aztán ott van Miguel.
ALEX FÉRJE
Imádom azt a srácot.
Sokszor gondolok arra, hogy ha nem ismerem meg Miguelt,
gőzöm sincs, hol tartanék most.
Én látom rajtad az autizmus jeleit, és megfelelsz a kritériumoknak.
Te mit gondolsz erről?
Őszintén szólva, nem erre számítottam.
Ez milyen érzéssel tölt el?
Szimplán váratlanul ért.
Gyakran mondják az emberek, „Nem is tűnsz autistának.”
„Nem látszik rajtad.” „Miért van ennek jelentősége?”
És mivel vannak nálam érintettebbek,
úgy érzem, nekik nagyobb szükségük erre.
Hogy a diagnózisommal mások elől vettem el a lehetőséget.
- Nem tudom, miért. - Értem.
Mert felnőttként már túl vagyok a legnehezebb részen.
- Sokan érzik így. - Igen.
„Ha már bebizonyítottad, hogy megállod a helyed,
miért van szükség egy ilyen rémes címkére, mint az autizmus?”
„Miért nem akarsz továbbra is neurotipikus emberként boldogulni?”
„Mi a fenéért akarod így kiadni magad?”
Ilyeneket mondanak.
Igen. Belefáradtam a színlelésbe.
- Ennek kell véget vetni. - Igen.
Készen álltok?
Ezen vacilláltam.
- Hogy nem túl fura-e. - Szerintem pont hogy több ilyen kéne.
Tök király!
- Ugyebár vágó vagyok. - És az milyen?
Olyan, mint egy kirakós játék, végtelen számú kombinációval,
miközben a kirakóst is neked kell megtervezned.
Imádom ezt a melót, mert, mint kiderült, az agyam úgy van huzalozva,
hogy másképp érzékeli és hozza létre a dolgokat.
Igen.
Azért lettem sikeres, mert megszállottan csináltam,
és sosem foglalkoztam a korlátaimmal.
Abszolút.
Csapjunk bele!
Gyerünk, Hammer!
Hozzád hasonlóan mióta ettől függ a megélhetésem,
én is úgy érezem, hogy művészként kiüresedtem.
Elvesztem ebben a bonyolult, játszmázással teli közegben,
és egy csomó emberben csalódnom kellett.
És marhára nem örülök, hogy így alakultak a dolgok.
- Összevissza beszélek. - Nem, értelek.
Makacsul hiszek az emberekben, ezért sokszor megégettem magam.
Elhiszem, hogy amit mutatnak magukról, az úgy is van.
És ez oda vezet, hogy gyakran kihasználnak.
Ez állandó probléma.
Akárcsak te, én is képes vagyok bármit kibírni,
és akárcsak te, magas hőfokon égek, és hamar kiégek.
Nem tudtam az autista kiégésről, így nem tudtam küzdeni ellene.
Igen.
És a legjobb barátom, Ray sem.
Ez az!
Utálom, ha kameráznak, de értetek bármit. Szeretlek titeket.
Sokban hasonlítottunk.
Hihetetlenül.
Nagyon jól ismertem.
A félelmeit, az indulatait.
és hogy teljesen más, mint amit kifelé mutat.
Rayen kívül soha senkivel nem beszéltem ilyen dolgokról.
Baromi közvetlen srác volt.
- Így kompenzált. - Értem.
Akárcsak Jennek,
Raynek is ismertem egy olyan oldalát, amit kevesen láttak.
Magamat láttam benne.
Ray volt a fény.
A fény az életemben.
Néhány évvel ezelőtt
véget vetett az életének.
Kiugrott egy épület ablakán.
És nem hagy nyugodni a gondolat,
hogy ha akkor rendelkezünk azzal a tudással,
amit mostanra megszereztem,
akkor lettek volna hozzá eszközei, hogy kikerüljön ebből a spirálból.
AZ AUTIZMUSSAL ÉLŐ EMBEREK
9-SZER NAGYOBB VALÓSZÍNŰSÉGGEL HALNAK MEG ÖNGYILKOSSÁG KÖVETKEZTÉBEN.
Vidámabb vizekre evezve… Mit szólsz a filmhez?
Lehet, hogy megváltoztatom az egészet.
Miért mondod ezt? Abszolút mindent átérzek, amit mondasz.
Az élettapasztalataid mindent más megvilágításba helyeznek.
Bár az én történetemet meséled el,
az, amit átéltél, és ahogyan te látod a világot,
alapvetően formálja a filmet.
Neked is benne kell lenned.
Nem szoktál hozzá, hogy magadról beszélj.
Olyasmit szoktál megmutatni, amit mások kérnek tőled.
Úgyhogy ez most egész más.
- Ez az ijesztő. - Igen.
Eredetileg nem lettem volna benne,
de ez az egy sztorink van.
Sosem beszélek senkivel ilyen dolgokról.
Ez olyasmi, amiről még Miguellel sem beszélek.
Mert világ életemben elnyomtam…
Mitől félsz?
A szégyentől. Nem tudom, miért.
Borzasztó nehéz túllépni ezen.
Mivel sosem tudtam beilleszkedni,
mindig mások elismeréséért harcoltam,
és emiatt könnyű volt engem belerángatni olyan dolgokba, mint…
a gyerekkori szexuális bántalmazás.
Jézusom!
Ezt még sosem mondtam ki hangosan.
Hány éves voltál, amikor elkezdődött?
Talán öt vagy hat.
- Te jó ég! Ilyen fiatalon! - Igen.
Alex!
A bántalmazásban az egyik legszörnyűbb, hogy titkolnod kell.
Sajnos az elkövető személy rávesz,
hogy titkold el, hallgass róla,
hogy ne add önmagad.
AZ AUTISTA GYEREKEK ÖTSZÖR GYAKRABBAN LESZNEK SZEXUÁLIS ERŐSZAK ÁLDOZATAI
Attól féltem, hogy melegnek hisznek.
Értem.
Ez volt a legnagyobb félelmem, és ezért hallgattam.
AZ AUTISTÁK KÖZÖTT HATSZOR TÖBB AZ LMBTQ-IDENTITÁSÚ EMBER
A világ arra tanított, hogy melegnek lenni rossz.
De gyerekkorodban mi volt a félelmed?
Hogy nem fognak szeretni, és nem kellek senkinek.
Most már tudom, hogy ennek sosem volt realitása.
Elképesztő energiát emészthetett fel ennyi időn át magadban tartani mindezt.
Az, hogy veled megtanultam beszélni ezekről,
rengeteget segített, hogy közelebb kerüljek Miguelhez.
Nem hittem, hogy képes leszek ilyesmiről beszélni vele
mindenfajta félelem nélkül.
Ez nagyon hiányzott.
Ray halála óta.
De újabban Jenn is ilyen szerepet tölt be az életemben.
Mert együtt dolgozhatjuk fel a dolgokat. Nem vagyunk egyedül.
Én elbújok, ha rosszul érzem magam.
Annyi mindenben hasonlítunk, hogy az valami elképesztő!
Igen.
- Le akarja tenni a piát. - Igen, tudom.
- Már régóta. - Igen.
Baromira.
Igyekszem bátran beleállni mindenbe, és mindent megosztani.
Mindig erre törekszem.
De ez egy olyan probléma, amit nagyon szégyellek.
És ilyenkor azt érzem, hogy…
az egész…
Hogy kamu arc vagyok.
Az autizmushoz gyakran társul depresszió és szorongás.
Sokan az alkohol segítségével próbálnak feloldódni,
mert úgy könnyebben boldogulnak szociális helyzetekben.
Sírva mondta el, hogy fél, hogy ha velem marad,
nem tudná letenni az alkoholt, pedig nem tudna nélkülem élni.
És erre tényleg csak annyit tudtam mondani…
„Basszus!”
Basszus!
Feltétel nélkül szeretlek titeket,
és talán én vagyok az az ember, aki pontosan érti ezt a helyzetet.
Pár lépéssel előttetek járok.
Nem sokkal. Pár lépéssel.
- Mint te az autizmussal kapcsolatban. - Igen.
- Tudd, hogy rám számíthatsz! - Köszönöm.
Minél többet beszélsz, és hagyod, hogy megismerjenek,
hogy szeressenek,
annál erősebb lesz benned a meggyőződés, hogy számítasz, fontos vagy az embereknek.
Igen.
Ezért dolgoztam olyan keményen, hogy megértsem az agyamat,
már jóval a diagnózis előtt.
Mert rettegek.
Nem akarok eljutni odáig, hogy úgy érezzem, nincs más választásom,
mint kicsekkolni az egészből.
SZEMÉLYRE SZABOTT TÁMOGATÁSSAL AZ AUTISTÁK BOLDOGABB ÉLETET ÉLNEK,
ÖNÁLLÓBBÁ VÁLNAK, JOBB OKTATÁSHOZ JUTNAK,
FEJLŐDNEK A TÁRSAS KÉSZSÉGEIK, ÉS JAVUL A MENTÁLIS EGÉSZSÉGÜK.
Nem látlak.
Ne! Szeretnélek látni. Hogy tudjam, hol vagy.
Hol vagyunk?
A Jacob's Pillowban.
Amerika leggyönyörűbb táncstúdiójában.
Hol vagyunk?
A Sag Harbor-i templomban.
Varázslatos hely.
Ezek a intézmények nemcsak helyet biztosítottak nekünk,
hanem ami a legfontosabb, időt.
Egy ilyen előadást összerakni elképesztően idő- és pénzigényes.
BENT PRÓBA ZAJLIK
A mi művészeti águnkban, és máshol is,
régóta ugyanazt a receptet követik,
ami már nem működik.
És egy finomabb megközelítéssel,
együttgondolkodással,
és ha az ilyen helyzetekben nem problémát vagy hátráltató körülményt látunk…
Lehet, hogy picit tovább tart,
de mi történne, ha hagynánk elég időt,
hogy ez a csodálatos agy be tudjon fogadni egy gondolatot?
Milyen lenne?
Én ezt szeretném.
Az autisták körében az önstimuláció egyik legkedveltebb formája
a kötetlen, táncos improvizáció.
Szeretnem, ha egyes részeket improvizálnánk.
Fontos, hogy azt a kérdést tegyük fel:
„Mire van szükséged?” Nem azt, hogy mi a baj.
Jenn nem arra vágyik, hogy meggyógyítsák, hogy megjavítsák.
Hanem megértésre.
Nem csinálok belőle titkot, hogy ez csak az én történetem.
Nem szeretnék általánosító, hangzatos kinyilatkoztatásokat tenni
az autizmussal vagy mások megélésével kapcsolatban.
Ez azért fontos, mert az autizmus egy spektrum,
és minden érintetettnek másfajta támogatásra van szüksége.
Ha ebbe érkezel meg,
az alkaroddal is jobban érzed a megállásokat.
Ez az!
Ráeszméltem, hogy az agyam sosem fog megváltozni.
Ez volt a legfelszabadítóbb érzés.
DÍSZLETTERVEZŐ
Van kérdés, mielőtt elkezdjük? Valaki?
Oké. Jó buli lesz.
ZENESZERZŐ - ELŐADÓ
A diagnosztikai kritériumok nyelvezetét próbáljuk meg használni.
Szerintem rendkívül érdekes, amikor ez a nehézkes nyelvezet
találkozik az emberek megélésével.
Ha elolvasod az autizmus kritériumait… Annyira rideg az egész.
Ha csak megnézzük ezeket a szavakat:
„zavar, rendellenes, hiány, elmaradás.”
Miközben a pszichológusom
olyan csodálatosan és pozitívan beszél ezekről a tulajdonságokról.
Így amikor látjuk ezt a nyelvezetet,
majd egy videót egy gyerekről,
az valahogy nem áll össze.
Igen.
Néha egyszerűen ez van.
Ja, dettó.
Mit…
Mit tettél…
Amikor kinőtted a piros ruhádat
Sose kérdeztem meg tőled
- Megvan! - Hurrá!
- Szuper! - Erre van a próba.
Meséled el, hol vagy.
Nem hallom. Picit hangosabban!
- La Jolla? - A La Jollából hívnak? Helló!
Minden vágyunk!
Szívesen elmennénk három hónapra.
Köszi szépen, viszhall!
A hírhedt La Jolla Playhouse-ban vagyunk,
a próbateremben,
a kaliforniai La Jollában.
Első nap.
Első nap!
DOBOS - ELŐADÓMŰVÉSZ
Itt látjuk ezt az emléket,
és fontos, hogy a baba és a traktor látszódjon.
A La Jolla Playhouse is műsorra tűzte a darabot.
Azt hiszem, ez az első táncos produkció, ami helyet kapott a színházi évadban,
és egy valóra vált álom,
hogy itt lehetünk,
részt vehetünk egy alkotói folyamatban,
hogy játszhatunk,
hibázhatunk, tanulhatunk, fejlődhetünk.
Sok sikert az előadáshoz!
Érzed, ahogy fogják a kezed, és támogatnak.
Hihetetlen, hogy kaptunk egy lehetőséget, hogy nagyot álmodjunk.
MŰVÉSZET ÉS KULTÚRA ÉLET A SPEKTRUMON
Mutasd csak!
Még a nevedet is jól írták.
Csütörtök van már?
Mikor mehetek újra táncolni?
CSÜTÖRTÖK VAN MÁR?
Kislány korában Jenn csütörtökönként járt táncolni.
Akár hétfőn is képes volt megkérdezni, hogy csütörtök van-e már.
Újra és újra.
Azt jelentette, hogy legyen már csütörtök, és hogy mindennap táncolni akarok.
De akkor még nem tudtam ezt kifejezni.
Mikor táncolhatok újra?
Mindig a békét hozó, felszabadító csütörtököt várta.
Ez adta meg a belső rend érzetét.
Csütörtök van már?
Szerintem ez hihetetlenül csodálatos.
Csütörtök van már?
Milyen alkalom lesz ma?
Ma lesz a bemutatónk a La Jolla Playhouse-ban,
és először játszunk közönség előtt.
Mi jár a fejedben?
Büszkeséget érzek.
El sem hiszem, hogy eltelt három év.
- Aha. - Érted?
Szerintem akkor fogom igazán megélni az érzelmeket,
amikor az előadás után látom az összes embert, akit szeretek.
Nem tudom, mennyien jönnek el.
Húsz, tizenkilenc, tizennyolc, tizenhét, tizenhat, tizenöt, tizennégy,
tizenhárom, tizenkettő, tizenegy, tíz, kilenc, nyolc, hét, hat…
Ez kész őrület! Mit keresünk itt?
…három, kettő, egy.
Frissen diagnosztizált autista emberként
újra felfedezem magam és a művészi énemet,
egy időben azzal, ahogy összeáll az előadás.
Hálás vagyok, hogy vannak olyan helyek, mint a PAC és a La Jolla Playhouse.
Sokat elárul ezekről a művészeti terekről, hogy hajlandóak kockáztatni,
hiszen a művészet gyakran
egy nehezen megfogható, számszerűsíthető valamiből szökken szárba.
Ez óriási dolog.
Nagyon büszke vagyok rád.
Köszönöm. Szeretlek.
Én is szeretlek.
Jó reggelt, Jenn!
Kezdjük!
- Amikor azt mondtad, „kelj fel”… - Mindenki táncolt.
Igen.
Szép volt!
Büszke vagyok rád!
Nagyon szeretlek.
Olyan szerencsés vagyok.
Hálás vagyok, hogy az életem része vagy.
Ez olyan, mint az a Pókember-mém.
„Autista vagy.” „Te is autista vagy.”
Igen.
Hú, basszus!
Jól van.
Alex, megyünk. Ki kell választanunk a szettet.
- Nemsokára jövök. - Ki lettél dobva.
Sikítsatok, ha kellek!
- Szuper! - Imádlak.
- Végre megszabadulhatsz tőlem. - Ja, igen.
- Szia! Jó volt. - Szia! Király volt. Imádtam.
Amikor megkerestél ezzel a projekttel,
még nem tudtad, hogy az autizmus lesz a központi téma.
Nem.
Vállalnál újra autista gyereket?
Igen.
- Tényleg? - Újra bevállalnálak.
- Bevállalnál? - Igen.
Nem bánnám, ha kicsit megértőbb lennél,
de mindentől függetlenül újra végigcsinálnám.
Szia, kicsim!
- Szia, anya! - Adj egy puszit!
Be kell vallanom, hogy Ray elvesztése óta,
Miguelen kívül
veletek tudtam ilyen témákról beszélgetni,
és ez nagyon különleges számomra.
Igen.
Senki mással nem vagyok ilyen viszonyban.
Ha így érne véget az egész,
nem kapnánk támogatást a doksihoz, akkor is úgy érezném, hogy…
Volt értelme.
- Megmentette Jenn és a te életed. - Igen.
Egy kicsit drámaian hangzik,
de az én esetemben igaz.
MEGEMLÉKEZÉS RAYRŐL
A szeretetre és az életre!
- Nincs visszaút. - Nincs.
Volt egy életem a diagnózis előtt, és most van egy utána.
- D.e. és d.u. - Igen, abszolút!
Nem szimplán új fejezet.
- Egy új könyv. - Igen.
Egyre többen rakják össze a saját történetüket,
osztanak meg és jutnak hozzá információkhoz,
és ismernek magukra más történetein keresztül.
És nem a tankönyvből.
Igen.
Kutatgattam egy kicsit,
hogy a mozgás hogyan segíthet az autistáknak,
és izgalmas, hogyan fogja átformálni a tanítási módszereimet.
Igen, biztosan így lesz.
Megtaníthatod nekik, hogyan találhatják meg az egyensúlyt,
ha ez a szemlélet hatja át az munkájukat vagy művészetüket.
Sok példát látok arra,
mekkora biztonságot ad sokaknak a táncos közösség,
akiknek máskülönben nem jutott volna ilyen tartalmas és nyugodt élet.
Tanítványaimnál is látom ezt,
és leginkább hozzájuk tudok igazán mélyen kapcsolódni.
Hihetetlen történet.
Azokhoz, akiknek talán nagyobb szükségük van rá, mint hinnék.
Örülök, hogy segíthettem.
Köszönjük a kedvességet, a megértést, a támogatást,
és nem tudom szavakban önteni, milyen…
sokat jelent ez…
nekem és Jennek.
Nem is tudom, hogyan köszönhetném meg.
De szeretném, ha folytatnánk,
fizetségért cserébe.
Jaj, Alex, az életben nem minden a pénzről szól.
Valóságos ajándék.
Ajándékként tekintek a diagnózisra.
RAY EMLÉKÉRE
A feliratot fordította: Tóth Márton