Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
-Går det bra? -Ja.
-Er det ditt første barn? -Ja.
Ok.
Her er babyens hjerteslag.
Dette er babyens mage.
Her er høyre nyre, venstre nyre,
ryggraden, halebenet, korsryggen,
ryggen, skulderen, albuen.
Babyen har mye plass til å bevege seg.
PLASS TIL Å BEVEGE SEG
Dette er babyens hode.
Dette er omrisset av babyens hodeskalle, sett ovenfra.
Her ser vi ned i hjernen.
Alt ser normalt ut. Babyen har riktig størrelse.
Magen, ryggraden, blæra, nyrene, hjertet,
alt jeg kan se på en baby i denne alderen, ser normalt ut.
NEVRODIVERGENT - AVVIKENDE MENTAL ELLER NEVROLOGISK FUNKSJON
FRA DET SOM ANSES SOM NORMALT.
33 ÅR SENERE
Hei, alle sammen.
Hallo.
Vi har ikke så mye tid sammen, så… Mange av dere er snart ferdigutdannede.
Når man går ut i verden, er det alltid mye ukjent.
Dette er en tid hvor det føles som om man må lete overalt etter råd.
Man må lete overalt for å forstå hvordan man skal leve livet sitt.
Jeg vil minne dere på at dere er her.
Se innover og stol på dere selv,
for dere har flere svar her inne enn dere tror.
Jeg er redd.
Jeg visste ikke at det skulle bli så hardt
å lære alt dette om meg selv.
Har du spørsmål til meg?
Ja.
Men på et tidspunkt skjønte jeg
at det er farlig å være nysgjerrig eller stille spørsmål.
Ti og én…
Folk må forstå at noen opplever verden på en annen måte.
Men den utrolige måten du oppfatter verden på, er fantastisk.
Hvis dansen ble tatt fra meg, ville jeg ikke kjent meg selv.
-Men det er derfor dette endrer alt. -Fortell mer.
Det skjer en forandring når du kan erkjenne
og sette navn på opplevelser og følelser du alltid har hatt.
Det gjør det mye mer ekte.
Det har alltid føltes som om noe ikke stemte.
Alt føles annerledes nå.
Vi ser en utfordring på tre områder.
Ett er kommunikasjon. Ett er sosialisering.
Og ett er repeterende og stereotyp atferd.
Du oppfyller alle de tre kriteriene.
Jeg må se det over tid, gjennom historie og tidlig utvikling.
Det er nevrobiologi i hvordan en person er.
Det starter tidlig i barndommen og følger deg gjennom livet.
Du oppfyller kriteriene for autismespekterforstyrrelse.
Autismespekterforstyrrelse er en kompleks utviklingstilstand
som innebærer vedvarende utfordringer i sosial interaksjon,
tale og ikke-verbal kommunikasjon og begrenset, gjentakende atferd.
ASF blir vanligvis diagnostisert i småbarnsalderen eller tidlig barndom.
Effekten og symptomenes alvorlighetsgrad er forskjellig for hver person.
Har du spørsmål til meg?
Trenger du noe?
Det føles bare som…
Det føles som en lettelse.
Jeg kan ikke forestille meg det.
I dag fikk jeg offisielt
diagnosen autismespekterforstyrrelse, nivå 1. "Trenger støtte."
-Pakk en bag. -Pakk en bag?
-Ja. -Til hva?
Reisen. Jeg glemmer at du ikke liker analogier.
Den gikk over hodet på meg.
Jeg har hatt mange følelser. Jeg…
Jeg føler at jeg på en rar måte ikke stoler på tankene mine.
Det er som…
Jeg leser om… kjennetegn
på en person med autisme eller ASF nivå 1,
og jeg føler at jeg leser om livet mitt.
Det er så tydelig for meg, og jeg kjenner meg så veldig igjen.
Og i neste øyeblikk føler jeg at jeg finner på alt, eller at det ikke er ekte,
eller at jeg leter etter en rask løsning eller noe.
Et tankespill jeg har spilt med meg selv. Men i dag fikk jeg formelt diagnosen.
Så jeg kan liksom puste ut
og kjenne… meg selv.
Jeg føler ikke at jeg noen gang har hatt muligheten eller sjansen til å gjøre det.
Så det er mye, men på en måte
er det lovende. Jeg er takknemlig for
at jeg har hatt muligheten til å gå gjennom denne prosessen.
Hvorfor er du redd?
Å delta i en dokumentar er mitt verste mareritt,
å måtte kommunisere med noen
på et så dypt nivå, og…
Jeg stoler på Alex, men jeg liker ikke å gjøre ting jeg ikke kan.
Men du vet svaret, for alt du kan nå, kunne du ikke før du lærte det.
Hva gjorde at du klarte å overvinne de øyeblikkene?
Jeg vet ikke hvor jeg er. Hva skjer?
-Hyggelig. -I like måte.
-Dette er Ian. -Hei, jeg heter Alex.
Jeg tror dette er riktig.
Så jeg gjør det bare.
Dette er James.
-Jøss, se på det. -Han gir alt.
-Han leverer. -Han leverer bra.
Og legenden selv.
-Det bildet… -Min første opptreden.
-Med hånden… -Jeg vet det.
-Kan jeg feste mikrofonen? -Ja.
Det er stressende at jeg ikke vet
hvordan dokumentarer lages, eller hvordan du jobber…
-Du filmer også. -Jeg har filmet.
Jeg prøver å fange henne mens hun bare er i rommet.
Og det har vært fantastisk.
Det er rart, for ingen jeg møter på nå, vet om dette.
Og så må jeg tenke på filmingen…
Alt er bare sprøtt. Alt er…
Hver dag er en dag jeg ikke har opplevd ennå.
-Du kommer til å få sjokk. -Jøss, se på det.
Jeg har dette motet
til å gjøre ting i dansens navn
som jeg ikke ville klart som bare Jenn.
-Som det vi gjør nå. -Samme her.
Og mange ting i livet mitt… Kjernen av enhver interaksjon,
eller enhver mulighet eller jobb, er: "Nei, jeg vil ikke gjøre det."
Det er umiddelbart et nivå av angst.
-Men jeg gjør det likevel. -Jeg er helt lik.
Dette prosjektet er annerledes. Jeg er ikke sikker på hva det er ennå.
Hele karrieren min handler om hva opptredener gir publikum.
Men jeg har alltid villet utforske hva opptredenen gir tilbake til kunstnerne.
Helt klart.
Og det førte meg til bevegelsesbasert psykoterapi,
som er en fin måte å si
"kommunikasjon gjennom dans når ord svikter" på.
-Helt klart. -Det er noe jeg sliter med.
-Du var den første jeg tenkte på. -Selvsagt.
Jeg vet det har gått seks år, men jeg tok kontakt
fordi jeg har fulgt karrieren din siden musikkvideoen vår.
Jeg tror det er skjebnen at jeg sendte deg en melding
samme dag som du fikk diagnosen.
-Jeg kommer ikke over det. Det er rart. -Jeg kom hjem fra L.A. kvelden før.
Vi hadde timen hennes neste morgen. Så kom e-posten.
-Ja. -Og timen hennes var helt vill.
Hva var det som trakk deg til scenekunst og dans?
Svaret mitt før var at…
Jeg ble bare ledet inn i det og forelsket meg i det.
Og det føles som om det er min hensikt
og det jeg skal gjøre med dette livet. Og det er talentet mitt.
Det er måten jeg knytter meg til folk på.
Og det er måten jeg kan hjelpe folk på.
Men jeg har alltid hatt en følelse av at jeg ble ledet,
eller blir ledet gjennom dette livet,
noe jeg fortsatt har, på en måte,
men… Jeg tror jeg bare…
Jeg ble besatt av dans, muligens fordi jeg har autisme.
Og det var nyttig for meg
på måter jeg først nå forstår.
Ok, la oss se hvor dette går. Kanskje jeg bare følger deg.
-Ok. -Vi ser om noe kommer ut av det.
Da begynner vi.
VELKOMMEN TIL RIPLEY-GRIER STUDIOS
GIBNEY COMPANY KULTURHUS
En, to, tre, fire, fem, seks…
Og en, to…
Ja, Barry!
Fem, seks…
Ja!
Ja, gå bredt…
All den plassen i kvadranten din. Ja.
Øynene her. La meg se deg.
I begynnelsen var det bare dans. Men det er mange år siden…
Åpne, blomstre.
…det sluttet å være terapi for meg.
På et tidspunkt begynte dansen å ta mer fra meg enn den ga meg.
Ja!
Som menneske, når jeg ser deg danse, hvis jeg ikke kan finne øynene dine,
kan jeg ikke få kontakt med deg.
Jeg klarte å leve av det jeg elsker,
men det er lenge siden jeg har funnet gleden i å bevege meg.
Men jeg har fortsatt denne karrieren som skjer samtidig,
men jeg finner ikke gleden i det selv. Men jeg stiller opp for elevene mine.
Ja! Sånn, ja. Kom igjen, folkens.
Det er vanskelig å finne miljøer hvor jeg elsker å danse nå.
Jeg ser at du har mistet noe av det.
Jeg er heldig som kan leve av det jeg elsker, men det er også en forbannelse,
for man kan miste gleden ved det man elsker.
Vi lander hardt. Ok?
Vi lander hardt, det er sånn vi er trent,
og det er det vi virkelig vil.
Ja, jeg er disiplinert, men jeg elsker å se innsats i dans.
Jeg liker ikke at det ser for lett, perfekt eller polert ut.
Jeg liker å se det, spesielt hos kvinner.
Jeg vil se kraften og innsatsen bak det du gjør.
Men det er vanskelig.
Dette stedet har vært stort for meg. Jeg vokste opp i Idaho, ute på landet,
og jeg så Steps i dansemagasiner, og jeg…
Dette studioet.
Jeg ville så gjerne være her. Og det at jeg er her med dere
og så mange kjente fjes som jeg har kjent i årevis,
gjør meg så takknemlig.
-Dere er… -Vi elsker deg!
Fem, seks, sju, åtte…
Symptomer må være til stede i tidlig utviklingsperiode,
men manifesterer kanskje ikke helt
før sosiale krav overgår begrenset kapasitet,
eller kan bli maskert av lærte strategier senere i livet.
SYMPTOMENE KAN MASKERES SENERE I LIVET.
Jennifer!
-Hei! -Si hei!
-Ok, kjør! -Hei!
Bare se.
-Ja, kom igjen. -Hei!
Hva er galt med deg?
Hei fra favorittstedet mitt på planeten Jorden. Mitt lykkested.
Elsker å være her.
Klokka er ett på en tirsdag ettermiddag.
Og dette er mitt andre bad i dag. Det er en sånn dag.
Stimming er noe du gjør med kroppen
for å få deg selv til et regulert sted.
Alt som regulerer den personen, er en stimulerende atferd.
Fine tær.
Da du var yngre, tror jeg du selvstimmet da du snurret rundt.
Foreldrene dine kalte det dansing.
Dans ferdig.
En, to, tre, fire, fem, seks, sju.
Fem, seks, sju, åtte.
En, to, tre, fire, fem, seks, sju, åtte.
Kan du bevege hoftene raskere?
DANSER - JENNS BESTEVENN
-Der, ja. -Flott.
Ned. Andre siden.
Nydelig.
Gå! Gå, gå, fem! Gå, fem! Spark, spark, fem!
En, to, tre, fire, fem, seks, sju, åtte.
Ok? Vil du prøve med musikk?
En, to.
En, to, tre, fire, fem, seks, sju, åtte.
Hyper- eller hyporeaktivitet til sanseinntrykk
eller uvanlig interesse for sanseaspekter i miljøet.
Tilsynelatende likegyldighet til smerte og temperatur.
Ugunstig respons på spesifikke lyder eller teksturer.
Overdreven lukting og berøring av ting.
Visuell fascinasjon av lys eller bevegelse.
Føles det bra?
-Ja. -Hva er det som føles bra med å dra den?
Det er bare… Instinktet mitt vil bare gjøre dette.
Vibrasjonen i hånden min og lyden. Jeg føler meg bundet.
Det er så mange manifestasjoner av sosiale utfordringer
og av sensoriske problemer.
Er det for lyst?
Det visuelle, lyden, teksturen…
-Beklager. Tørk det av på buksa. -Nei!
-Jennifer, slutt. -Æsj!
-Gå tilbake til bilen.
Det er mye å bearbeide.
-Går det bra, Jenn? -Det er for mye.
Jeg stenger av. Jeg føler meg gal.
Derfor bør du la meg handle…
Nei, men jeg ville prøve å ha det gøy og velge ut ting sammen.
Det var som lyn i øynene mine. Det var som lysglimt.
Dette skarpe lyset. Det føltes som hjernen gikk i stykker.
Permanent.
Det er veldig overveldende.
Jeg tror sansene dine har vært overbelastet så lenge.
Det er viktig å finne måter å takle det på.
Men det er ikke alltid sunt for deg.
Det er det du trenger da,
for å kunne roe deg ned og håndtere og bearbeide.
-Hva? -Jeg har veldig lyst på øl.
Det er ille. Jeg begynte å drikke da jeg var 13 år.
Å drikke seg dritings er i DNA-et mitt. Kjipt.
Jeg forstår.
Skjenk til meg òg.
Når ting er for intense eller ikke gir mening
for en som deg, blir verden utfordrende og vanskelig.
Som voksen slutter man i bunn og grunn å stimme…
Få det ut, kompis.
Brenn det ut. Det er greit. La det treffe der det må.
Fordi det gjør andre ukomfortable. Eller så føler du deg dømt.
Og derfor er det viktig å kunne regulere,
fylle på og balansere på en veldig sunn måte.
Jeg forkledde stimmingen som dans.
Finn balansen, finn midten, der du trenger å være.
Eller bare å være i en kokong og være et sted som føltes trygt.
Jeg gjorde det mye da jeg var yngre. Laget små kroker for meg selv.
Og det kan være et sted der du finner mye trøst og mye lindring.
Å være i naturen er veldig beroligende,
så man vil være i de rommene i lange perioder og bare være.
-Klar? -Jepp!
Så fint. Hva synes du?
-Jeg elsker det. -Jeg også.
-Glad i deg. -Glad i deg, kompis.
Skru av hele verden.
-Armen eller hofta? -Alt er skadet. Det spiller ingen rolle.
-Var det en idrettsskade? -Ja. Jeg er danser.
-Dr. Borowski kommer snart. -Ok.
Disse er for små for meg.
-For små. Jeg trenger større. -La meg se rumpa di.
-Snu deg. -Nei.
-La oss leke sykepleier og lege. -Nei, takk.
-Er hun ødelagt? -Er karrieren over?
-Trekk kneet mot hånden min. -Det er… Ja.
-Ok, så… -Alt som løfter beinet, er vondt.
Ok.
Jeg danset gjennom det. Alt gikk bra.
-Som hun alltid gjør. -Ja, selvsagt.
På dette punktet i livet danser du alltid gjennom smerte.
Du har et par ting på gang,
hoftebøyeren din ser ut til å være i fyr og flamme.
Jeg vil si at vi tar en MR nå.
Jeg vil forsikre meg om at vi ikke har en stressreaksjon.
Er det et problem… Hun har snart Martha Graham.
I tillegg til alt annet, har jeg et nasjonalt mesterskap.
-Få fysioterapi… -Og de klassene vil ha 250 til 400 folk…
Det blir mye.
Insistering på likhet.
Ufleksibel overholdelse av rutiner.
Ritualiserte mønstre eller verbal/ikke-verbal atferd.
Ta meg hjem
-Hva tenker du? -At dette ikke er interessant.
Hva filmer du?
Jeg synes det er interessant.
-Pakk. -Jeg er ikke morsom å se på.
-Vil du ta med James? -Jeg skulle ønske det.
Jenn pakker, og hun er ikke glad.
Hva tenker du?
Hun vinner ikke akkurat nå.
For deg er det vanskelig å vite hva du skal gjøre,
hvor du skal begynne, hvordan du skal samhandle,
hvordan du skal forstå andres perspektiv, følelsesmessig.
Du må prosessere hver eneste person,
hver eneste persons følelser, hver eneste persons bakgrunn,
lese rommet og lese hva som skjer.
Og det er veldig utfordrende når man tenker på
hvor mye man må pakke ut kognitivt.
Og for deg er det ganske mye press i sosiale situasjoner.
Det er mye.
NASJONALT MESTERSKAP
Samtalen er viderekoblet til en automatisk svarer.
Det er Alex. Legg igjen beskjed.
Ja, Alex… Jeg er her og underviser,
men jeg vet ikke hva som er galt med kroppen min.
Jeg elsker bevegelse blant annet fordi den er flyktig.
Når den kommer ut, er den ferdig.
Jeg er lykkeligere når jeg beveger meg.
Men det siste jeg vil, er å bevege meg.
Så jeg vet ikke hva som skjer.
Kom ut på gulvet hvis dere skal ta timen.
Hvordan skal jeg motivere dem hvis jeg ikke kan motivere meg selv?
Når kommer du?
-Du får ikke filme meg mens jeg sover. -Du er våken.
God natt. Ha det.
Du må danse foran vinduet. Det er et bra bilde.
Bare…
-Jeg ser silhuetten din, som Beyoncé. -Skulle ønske det.
Jeg ber alltid om badekar. Det er derfor jeg er tilbake her.
-Er det en badekarbygning? -Ja.
Jeg hadde panikkanfall i går kveld.
Det er så dumt, for jeg er forberedt. Og…
Jeg har gjort dette i over ti år.
-Ja. -Men det blir aldri…
Det blir bare vanskeligere, ikke lettere.
-Hvorfor det? -Jeg vet ikke.
Jeg antar at… Vet ikke. Det blir ikke lettere. For jeg føler…
-Det forventes mer av deg? -Ikke forventes, men…
Jeg kommer aldri til et sted der jeg kan gi mindre.
Jeg prøver fortsatt å gjøre nye ting.
-Ja. -Så…
-Men vil du gi mindre? -Nei.
La oss bare… puste sammen.
Pust ut.
Og bruk et øyeblikk på å huske hvorfor du er her.
Er du edru?
-Ja, faktisk. -Ja.
-I tre år. -Ja.
Hvorfor sluttet du å drikke?
Jeg måtte.
Jeg vil se deg gå inn i bevegelsen.
Skap bevegelsen fra innsiden, gjør den til din fra starten av.
Jeg vil være edru, men jeg sliter med det.
Vær raus med tilnærmingen din og raus med ånden din.
Ikke tenk på deg selv. La oss påvirke de andre. Gir det mening?
Jeg begynte å drikke på college,
da jeg ble tvunget til å være en del av et sosialt fellesskap.
Nettopp.
Så jeg har alltid brukt det som hjelp.
Jeg også. Det er bedre uten,
men det er ikke lettere.
Det har vært av og på for meg òg.
Og jeg føler at jeg vil være ferdig med det.
Ja.
Jeg vil være ferdig.
Fem, seks, syv. Kom igjen.
En, to, tre, fire.
Bakover, fremover, igjen.
Tre, fire. Bakover, framover, igjen.
Det er så mye mer enn bare bevegelsen. Jeg liker å se kampen.
Fremover. Igjen.
Tre, fire. Tilbake. Fremover, igjen.
-Hvor lenge har dere jobbet sammen? -Ti år, elleve år.
Igjen.
Har kjent Tay siden hun var 12.
-Hvor gammel er du? -24.
Har koreografert for henne siden hun var 12.
Ja. Tre.
Sånn, ja. Det er noe med fokuset ditt. Det er alt her.
Tre, fire.
Bakover, fremover, igjen.
En, to, tre, fire.
Bakover, fremover, igjen.
Tre, fire.
Bakover, fremover, igjen.
En, to, tre, fire. Bakover…
Symptomene forårsaker klinisk svekkelse i sosiale, yrkesmessige
eller andre viktige områder.
En, to, tre, fire.
Bakover, fremover, igjen.
Tre, fire. Bakover, fremover, igjen.
En, to, tre, fire, fem…
Går det bra, Jenn?
…åtte…
-Vil du ikke på prøvene i dag? -Jo, jeg bare…
Jeg føler meg litt gal.
-Hvorfor det, vennen? -Jeg er ikke sikker.
Det er greit å ha en panikkdag av og til.
Panikkanfallene skjer mye oftere.
Og med en gang, fra starten av dagen,
så vi lå på sofaen og prøvde å få henne til å puste.
Jeg tappet i badekaret.
Danset litt rundt i undertøyet.
Jeg prøvde å sjokkere hjernen hennes med det fæle synet.
Hun lo litt, men det varer ikke.
Hva føler du?
Jeg føler meg ute av kontroll. Følelsene kommer raskere enn ordene.
-Ja. -Det er vanskelig.
Ja.
Du innser ikke at alt dette skjer internt,
og du presser deg selv til det kommer ut, og du tenker: "Hva er dette?"
Det har alltid vært der, bare ikke blitt snakket om.
-Ja. -Ja.
-Og jeg vet ikke hva følelsen er. -Ja.
Den er bare… stor.
Det er bare for mye. Vet ikke hvordan hun klarer det.
Det gjør vondt.
Det gjør vondt å puste.
Det vil klype litt.
Bra jobba, vennen.
Jenn har hatt et autoimmunt utbrudd
som har avslørt at hun har gallesteiner. Nå må vi akuttoperere dem ut.
Hun er ganske… Hun er ganske hardt rammet nå.
Vi kommer ned.
Denne knappen er ikke under din kontroll.
Jeg drar til White Plains for Alex,
for han er i akuttmottaket i White Plains,
og Miguel, mannen hans, er ute av byen på jobb.
Så jeg skal dra opp og sjekke om han har det bra.
Hei.
For et par.
-Hei. -Ja.
-Hei. -Hva skjer?
Jeg er også på sykehuset.
Hadde vært der om jeg ikke ble skåret opp.
Det er helt sant.
Jeg kom nettopp til Alex.
Han er på plass. Han blir innlagt på sykehuset.
Han er innlagt på sykehuset.
Han tar MR av hjernen. Han er definitivt ikke seg selv nå.
Jeg tror det er mer enn utbrenthet.
Jeg tror han er redd.
Og jeg vet at Miguel skynder seg tilbake i morgen.
Og etter Jenn,
og den skumle galleblæreoperasjonen som måtte skje,
er det som om alle som betyr mest for meg, har det vanskelig.
-Vil du se kuttene? -Selvsagt.
De tok ut galleblæra herfra.
-Interessant. -Du ser flott ut.
-Har du filter på? -Nei.
Begge var på sykehuset i samme uke.
Jeg ville bare se ansiktene deres, for…
Vi har hatt noen tøffe uker, og Ian er mammaen vår.
-Hvordan føler du deg? -Jeg var på Reload i går og i dag.
Jeg gjør noen lette bevegelser, men jeg går bare, egentlig.
Det er morsomt, vi er i samme situasjon,
for jeg prøver bare å gå i rette linjer.
-Kompis. -Jeg skal…
Hva skjer?
Jeg har noe som heter… Hva var det, Ian?
Guillain-Barré.
Guillain-Barré, det høres vakkert ut.
Det er som om autoimmunresponsen din overdriver
og angriper nervecellene som snakker med musklene dine.
Som om propriosepsjonen er av.
Jeg aner ikke hva det ordet betyr, men ja.
Kroppen sier: "Faen heller, vi angriper alt."
-Overreagerer. -Det kan være lammende.
Vi snakker alltid om sinn-kropp-forbindelsen.
Det setter alt det i perspektiv,
for du må finne ut hva som er viktig for deg og få det til å skje.
-Ja. -Mens du fortsatt kan.
Absolutt.
DANSER - JENNS BESTEVENN
Ja, fortsett.
Jeg elsker det.
Da jeg vokste opp, følte jeg meg litt utenfor i min egen familie,
eller litt misforstått.
Derfor betyr den valgte familien min så mye for meg.
Vi har kjent hverandre så lenge.
-Hvor skal du? -Opp.
-Hvor høyt? -Veldig høyt.
Seks, sju, og åtte, kom igjen.
Den gleden, jo mer du tillater deg selv
å komme tilbake til det som gir deg glede i ditt felt,
jo mer vil du finne den gleden igjen.
Finn det du elsker ved det, snakk med folk som gir deg noe,
omgi deg med de folkene
og prøv å ha det gøy og finn gleden i det du gjør igjen.
Jøss.
Ja, det er mye å ta inn.
-Går det bra? -Alltid.
-Beklager. -Det går bra.
-Sånn er det. -Ja.
Man kan ikke føle oppturene uten å føle nedturene.
-Føler du behov for inspirerende sitater? -Ja.
-Hvilke sitater bør folk vite om? -Vet du…
Jeg har alltid tenkt, og dette er en original idé…
Vær endringen du ønsker å se i verden.
-Det var dypt. -Ja.
Vær endringen du ønsker å se i verden.
Hvis bevegelse forteller historiene og følelsene dine,
tror jeg det er der du må være nå.
Jeg vet hva jeg skal gjøre.
Det føles som om jeg har et budskap å dele, og derfor vet jeg
at dansen fortsatt er der.
Dansen er absolutt med deg.
Det sier mye om hva du må gjøre for deg selv.
Jeg har alltid forstått verden rundt meg, og min plass i den, ved å danse.
Jeg har lært så mye.
Jeg vil dele det med verden.
Det er på tide å lage noe.
Du finner den gleden igjen.
La oss begynne.
Du fikser dette Du elsker det
Alle mulighetene er uendelige
-Hva er de? -Uendelige!
Hvem er vi?
Perfekte
Vi er perfekte mennesker I et perfekt rom
Og vi gjør ære på det med grasiøsitet
Og vi…
Bra!
Alt dere gjør, er magisk og vakkert og ment å være sånn.
Takk for at dere sa ja.
La oss lage et show.
Ja.
Vil du fortelle gruppa hvordan du skjønte det?
Da jeg skjønte at dette er meg,
var jeg helt uvitende… om autisme,
hundre prosent uvitende.
Jeg tror de fleste kjenner historien, men jeg skjønte at jeg kunne ha autisme
da jeg så Alex' dokumentarserie om Amy Schumer.
Den følger Amys graviditet, en komediespesial,
men det var en sidehistorie om Amys ektemann, Chris.
I filmen får han diagnosen autismespekterforstyrrelse.
Måten det ble vist i dokumentaren var så plutselig.
Hun elsket en fantastisk fyr. De kommuniserte ikke ordentlig.
Så de dro til en lege.
Og det var da jeg så denne episoden
at jeg innså at jeg også hadde autisme.
Jeg hadde aldri tenkt det om meg selv før.
Det var da jeg så deg snakke
og måten familien din snakket om deg på.
Jeg vet fortsatt ikke hva det var.
Jeg tenkte: "Jeg kjenner meg igjen i det som skjer."
De ser at du er annerledes, men sier det ikke til deg.
Hvis du er sammen med noen på spekteret, må du elske det ved dem.
Jeg fant ut av det
fordi noen andre turte å dele sin historie. Derfor vil jeg lage showet.
Jeg husker øyeblikket jeg innså det, og det føltes som om verden åpnet seg.
Jeg tror at i de fleste erkjennelser…
Med noe så stort føler man at verden faller sammen,
men du følte at verden åpnet seg. Og jeg synes det er noe veldig vakkert
med å måtte føle at det du føler og måten du ser, er ekte.
"Det er hjernen min."
Et trekk ved autisme, spesielt nivå 1, er maskering.
Det går hånd i hånd.
Ideen om at du ikke får være deg selv.
Så du begynner å maskere ulike aspekter av deg selv.
Over tid bygger det seg opp til et punkt hvor du ikke engang innser at du gjør det.
Når du skjønner at du gjør det og vil stoppe, er det nesten umulig.
Og det å vite hvem du er
under alt det der, føles også umulig.
Vi har opptak helt tilbake til Jenns ultralyd.
Faren hennes filmet alt.
Kan du fortelle hva dere setter sammen?
Det er vanskelig å forklare.
Jeg prøver å lage en analyse av Jenns diagnose,
et uttrykk for hvordan hun overlevde gjennom bevegelse
og hvordan hun skapte mye av sitt vokabular
gjennom stimming, tics og angst.
Da jeg var liten, elsket jeg å føle meg svimmel.
Det fikk alt til å forsvinne.
Det er en analyse av utviklingen
av et bevegelsesvokabular hun ikke visste at hun laget.
Det er nesten som om jeg gjør bevegelsen fra et instinktivt sted,
og så kan jeg se tilbake på det og forstå hva jeg følte da.
Men igjen, du tok dans og gjorde det til din måte å regulere på,
fra du var liten og du slo med hendene og snurret.
Snurr!
De ble veldig positive. Dansen knyttet deg til så mange
i danseverdenen som sa: "Ja, kom igjen, vi vil være vennene dine,"
for du likte det de likte.
Snurr meg!
Det har vært så mektig å tenke på. Da jeg gjorde de tingene,
sa folk at jeg danset.
Gjentakelsene knyttet deg til andre. Og jeg tror dansen din er kommunikasjon,
og den har knyttet deg til mange, for du trenger ikke bruke ord.
Du kan bruke kroppen til å si noe.
Du er et individ som ser på andre individer
som har lettere for å relatere sosialt,
men de ser ikke verden på den vakre måten du gjør.
Det er noe å feire, ikke se i et negativt lys, for det er vakkert.
Dr. Kim…
-Jeg vet det. Hun… -Kan vi snakke om dr. Kim?
Det er vakkert sagt for å berolige en som har fått ny informasjon
som bokstavelig talt kan endre livsbanen hennes.
-Der, ja. -Perfekt.
Sonya har vært en konstant i karrieren og livet mitt.
Ingen del av dette stykket eksisterer uten oss to.
Hun sa det på taket mitt. Jeg trodde hun…
"Jeg har noe å fortelle deg." Jeg tenkte: "Faen."
Det ble veldig alvorlig.
Og så spurte jeg deg: "Er du gravid?
-Skal du slutte?" -Ja.
"Hva har jeg gjort?" Det var så mange spørsmål.
-Jeg sa: "Jeg har autisme." -Jeg sa: "Å!"
-Ja, "å"! -"Å!
Ja, for faen. Ok. Hva nå?"
Det er det som er sprøtt.
Ikke selve diagnosen og opplevelsen av å være autistisk.
Det er å gå gjennom nesten 34 år uten å vite det.
Vi har hatt mange opplevelser sammen. De opplevelsene er en del av dette.
Kampene hun har hatt i vennskapet vårt og på jobben.
Jeg skulle ønske jeg visste det,
for å kunne ha en bevissthet
om hvordan hun kan leve livet, men også et liv hun ser som lettere…
Litt lettere.
Jeg visste det ikke.
Det er poenget.
Hvis du ikke vet det, har du ikke et utgangspunkt.
-Du har ikke en sjanse. -Nei.
Det er sprøtt at du ble lei deg, for jeg følte meg mest sett av deg.
Det er ironisk.
La oss lage showet sammen.
Sammen.
Ikke kom nær, da gråter jeg.
Elsker deg Men du kommer til å bli gal
Jeg skal gjøre det På musikalmåten
Kanskje du ikke gråter
Jeg opplever en alvorlig utbrenthet på et nivå jeg aldri har opplevd før.
Jeg klarer ikke å bevege meg.
Derfor er denne prosessen og å lage dette stykket
en lykkelig tilfeldighet, på en måte,
for jeg føler meg så langt unna det jeg visste før,
at hvis jeg ikke går inn i noe sånt nå,
føler jeg at jeg kan bli gal.
-Ja. -Ikke sant?
Jeg må kjenne meg selv igjen på et sted som føles som hjemme.
Som før.
Ellers vet jeg ikke om jeg vil gå tilbake til det.
Jeg elsker disse menneskene.
De er familie.
Det er noe med kombinasjonen av å høre Kim og så se dem i rommet.
Tusen takk til alle i dette rommet.
Jeg vet ikke. Det er som om livet og kunsten møtes
på en veldig kul måte jeg aldri har opplevd før.
Jeg har sett det skje for andre, men ikke for meg. Det er veldig kult.
Jenn, kan ikke du spille den for oss, siden du la den…
Det er alt i et nøtteskall. Har du spørsmål til meg?
-Ja. -Ok!
-Spennende. Ta det igjen. -Ja.
Så det er alt i et nøtteskall. Har du spørsmål til meg?
Det kan være det som låser det opp.
-Ja. -"Ja, det har jeg.
Og her er spørsmålene mine." Bokstavelig talt.
Det er bra. Ta det igjen. Bra, Jenn.
Har du spørsmål til meg?
Jeg elsker det. La oss fortsette.
Se på dette. Alt håret mitt brekker.
Jeg mister bokstavelig talt
masse hår.
Se på dette. Det er helt ødelagt.
Og håret mitt faller ut. Hva er det som skjer med meg?
Hvor lenge skal jeg være sånn?
Jeg føler meg ikke bra.
Vil du snakke med Alex? Han opplever også dette ofte.
-Alex. -Hva?
Jeg ringer Alex.
Fortsatt ikke?
Jeg venter på at Alex skal ringe.
Ok.
Hei. Det er Alex.
-Hei. -Hei.
-Hvor har du vært? -Hva skjer?
Jeg var på sykehuset igjen.
-Hva skjedde? -Det var det samme som skjedde før.
Så fælt. Hvorfor?
Jeg har en variant av Guillain-Barré som heter Miller Fisher-syndrom.
IMMUNGLOBULIN INTRAVENØS 10 %
Og det kommer bare tilbake igjen og igjen.
Hvordan skjer det?
For meg spesifikt vet de ikke hva som har forårsaket det,
annet enn psykisk og fysisk stress.
Men sånne ting har skjedd så lenge jeg kan huske.
Hva mener du?
Jeg forstår det ikke.
-Men det er en del av noe større. -Vil du dele?
Det påvirker meg så jeg fysisk og mentalt ikke kan fungere.
Kan du forklare det litt mer?
Jeg har alltid forstått hva depresjon er, for jeg har alltid vært dypt inne i det.
Det visste jeg ikke.
Jeg visste om ordet "angst", men visste ikke hva det betydde.
Da jeg lærte hva det betydde, skjønte jeg at det er min grunntilstand.
Sannheten er at det alltid er sånn for meg.
Jeg har hatt depresjon og angst
så lenge at jeg ikke visste at jeg led av det,
for jeg trodde at det var sånn livet var.
Samme her.
-Ja, jeg har gått på medisiner i årevis. -Ja.
Det tar bort toppene, men du har fortsatt store angstanfall.
Du har fortsatt depresjoner.
Du kunne ikke vært sunnere.
-Nei. -Du kunne ikke trent mer.
Du er edru. Hva faen skal du gjøre bedre?
-Ja. -Og så føler du deg fortsatt sånn.
Vel, egentlig…
Jeg føler at jeg kan dele dette med dere nå.
Vi lærte for en stund siden at jeg er…
…bipolar.
Og… det påvirker meg
på flere måter enn jeg vil innrømme. Immunforsvaret mitt kan klikke helt,
og så bryter kroppen min sammen.
Samme her. Jeg er tom.
-Ja. -Jeg er helt tom.
-Det er ingenting. -Nei.
-Vi jobber ikke for å eliminere episodene. -Nei.
Du jobber for å akseptere dem som en del av livet ditt.
-Skal ikke jeg trøste deg? -Jeg forstår.
Men å vite at du ikke er alene, at det ikke er din feil,
er noen ganger nok til å få noen til å gå videre.
Takk for at du lyttet.
-Å si det høyt er den vanskeligste delen. -Du gjør det lettere.
Du og jeg har fortsatt noe å finne ut av.
Føler du sorg eller lettelse nå?
Nei, jeg føler bare at jeg forandrer meg.
Jeg forandrer meg, og det føles trist…
…men bra.
Hva slags forandringer føler du?
Nei, jeg tror det er å gi slipp på ideen om hva jeg…
Hva jeg trodde jeg var.
Jennifer er en A-student som liker skolen og elsker å danse.
Når hun blir eldre, vil Jennifer bli berømt danser.
Jennifer vil takke familien for hjelpen med dansen.
Hun er veldig glad i dem.
Jeg var besatt av det. Har alltid vært det, vil alltid være det.
Jeg likte at jeg mistet meg selv i det harde arbeidet og dansingen.
-Vil du si at du føler fred når du danser? -Ja.
Ingenting annet eksisterer,
men jeg ignorerer også egne behov fullstendig.
I danseverdenen
er man alltid omgitt av folk som ikke respekterer balanse.
For det er en kultur med
press.
Mønsteret ditt har vært å presse deg til du faller om.
Jeg ble faktisk utbrent.
Da vi snakket om utbrenthet… Det er slik at folk med ASD
står på helt til slutten.
Du vet hvordan du skal presse deg selv til du faller om på gulvet.
Hvordan vet jeg når jeg er ferdig?
For når jeg er ferdig
Er det alltid mer å gjøre Mer å gjøre
Mer
Jeg føler meg gal.
Jeg føler meg gal. Jeg vet ikke
noe.
Jeg er redd,
og…
Jeg visste ikke at…
…det skulle bli så vanskelig…
…å lære alt dette om meg selv.
Ikke tid til å vente
Eller tenke
Hvordan vet jeg hvordan?
Det skjer en forandring når du kan erkjenne
og sette ord på opplevelser og følelser du alltid har hatt.
Det gjør det mye mer ekte.
Gå
Det er vanskelig, du er så sliten. Det er alt eller ingenting.
Du gjør det ekstreme.
Så det er nesten som om du løper deg helt i senk,
og kroppen din sier: "Vent litt, vi må stoppe."
Fortsett, gå
-Ja. Hvordan er hofta? -Det har vært ille.
Jeg har gjort alt jeg skal gjøre, men ingenting hjelper.
Det begynner å føles skummelt.
Er det noe som hjelper?
Jeg har hatt kroniske smerter siden jeg var tenåring.
Akkurat der.
Gjør mer, gå
Har du vært hos noen som så på blodprøvene dine
for å se om det er noe autoimmunt?
Vi har snakket om dette,
men det er en høyere korrelasjon mellom autoimmunitet og ASF.
Markørene mine for lupus var…
…høye.
Du har et annet scenario enn mange andre dansere.
Du har en autoimmun sykdom.
Jeg vet at stress kan utløse en reaksjon.
Ikke tenk på pengene nå.
-Jeg vil ikke produsere selv mer. -Det skal du ikke.
Spesielt ikke en forestilling jeg skal opptre i.
Vi fikk ikke det største stipendet vi søkte på.
Vi var finalister, vi var nære, men det er alltid kjipt,
for nå må vi begynne på nytt med pengeinnsamlingen.
Du har lært å tåle smerte.
Du har lært å tåle ubehag.
Hva skal jeg gjøre?
Det er da jeg blir overveldet.
Mer
Jeg vil fokusere på én ting.
Alt annet, som undervisning og koreografi, er ikke bare sidejobber.
Jeg gir alt.
Men det handler om hva det krever av meg.
Ikke tid til å vente
Ikke tid til å tenke
Ikke tid til å føle
Bør jeg gjøre mer?
Jeg skal gjøre mer
Gjøre mer
Det er utmattende å gå gjennom det og avsløre seg selv.
Og det er derfor du sier:
"Jeg har vært gjennom mye, og jeg vil bare være i ro."
Jeg prøver bare å dukke opp hver dag.
Om jeg vet hva jeg gjør eller ikke.
Gå
Hva bør jeg gjøre mer av?
Bør jeg gjøre mer?
Bør jeg det?
Er det levekostnadene som gjør deg utbrent?
Ja, jeg vil bare ikke bære byrden av å forsørge oss.
Vi kan avlyse showet ditt,
for det siste du bør gjøre det for, er andre,
for omverdenen, Sonya eller Alex…
Nei. Jeg vil lage dette showet.
Men det er alt jeg vil gjøre. Ikke gjøre noe annet.
Vi får det til.
Bør jeg gjøre mer?
Jeg kan gjøre mer…
Du må lene deg på meg.
Du tynger meg ikke. Du er søsteren min.
-Hvordan har du kapasitet? -Jeg er besatt.
Jeg er besatt av dans og ideer.
Og av at min sjelevenn skal føle seg bedre.
Fall, kollaps på meg. Jeg har deg.
Jeg er bare med på dette for å dele det med andre.
Det er de små bølgene.
Det viktigste er at de som trenger å se dette stykket, får se det.
-Det er mange. -Vi finner en måte.
Jeg vet at showet skjer. Jeg ser det. Det vet jeg i sjelen min.
Jeg vet ikke hvor eller når det skjer. Og jeg vet ikke hvordan.
Mye av denne karrieren er kanskje ikke så sunt for meg.
Ja, det har vært fantastisk, men jeg ville ikke anbefalt det for alle.
Det er bare min spesialinteresse, og det som var nyttig for meg, var dans.
Hva er du mest redd for
når du tenker på å pakke og forlate byen?
-Nå som du vet at det skjer. -Bare mye forandring på en gang.
Og jeg vet ikke hvordan fremtiden ser ut.
Vi selger drømmehjemmet, som vi ikke lenger kan forsvare å beholde.
Vi har ikke råd hvis jeg skal lage kunsten jeg vil.
Jeg bestemte meg for å avlyse alt denne høsten.
Jeg vet ikke hva som skjer. Dette er nytt.
Jeg takket nei til jobber for 50 000 dollar.
Du sa fem, ikke 50?
Arbeid til 50 000 dollar
Det føles bra. Å ja.
-Ok, kom igjen. Skål. -Skål, jeg har ikke råd til bukser lenger.
Jeg har ingen anelse om hva som skjer, annet enn showet.
Det føles som å ta et skritt tilbake for å ta et skritt frem.
De er som oss.
-De to gaterottene? -Ja, fra Jersey.
-Som flytter til Jersey. -Du er den feite.
Er jeg den feite?
Vi vil ikke ha gangavstand til dette lenger.
Nei. Men selv om vi mislykkes oppover,
er det bedre enn å bli her og se på endene svømme forbi.
-Og en rett linje. -De sier: "Få orden på livet."
-Dette er balanse. -Ja.
Kanskje du skal hjelpe med å omdefinere det for danseverdenen.
Å presse seg som idrettsutøver er viktig, men hvile er også viktig.
Kostholdet er viktig, balansen.
Sinnet, helsen, følelsene, alt er en del av det.
Og jeg tror at når alt er i balanse, vil du ha den mest utrolige opptredenen.
Ja, det er det jeg vil finne ut av, hvordan det ser ut.
Takk, Jennifer.
Ja, jeg liker det.
Ja, for du vet det ikke ennå, men du finner det.
Den beste kunsten er den du ikke er klar over at du lager.
Du er bare til stede i det.
Som Jenn ser jeg verden gjennom et nytt sett med øyne
og begynner å se hva som knyttet meg til Jenn i utgangspunktet,
og hva som knyttet henne til meg, og hvorfor vi så raskt bare…
Jeg prøver å forstå dette med
å vokse opp som en trist unge på 90-tallet som drakk for mye for tidlig,
der du bare skyver dritten ned og er tøff og kommer deg gjennom.
Jeg må gi slipp på den gamle Ian, og det har vært jævlig vanskelig
å gjøre det sammen med henne akkurat nå.
-Jeg har så vondt i hodet. -Hvor er nøklene?
Hadde jeg nøklene?
Kommer straks.
Han virker stresset.
-Han har det tøft nå. -Ok.
Jeg tar mitt siste bad i leiligheten vår i New York,
men jeg tror det går bra. Vi flytter til Jersey en stund.
Hvem vet hvor lenge.
Men først…
Ta meg hjem
Vedvarende underskudd i sosial kommunikasjon
og sosial interaksjon på tvers av flere kontekster.
Ta meg hjem
Hjem
Det var et vakkert sted å vokse opp,
et sted der du følte deg trygg og hjemme.
Å være i naturen er veldig beroligende.
-Jenn! -Pokker!
Et miljø som ikke presser deg
til å måtte svare eller være sensorisk regulert.
Samtidig som jeg har all denne klarheten, føler jeg meg litt som en tenåring.
Jeg føler at jeg opplever alt for første gang igjen.
Så jeg har et ønske om å vite hvor dette kom fra.
Det er så forvirrende for meg, for det er så mye kjærlighet der,
men ingen sjanse for vellykket kommunikasjon. Sånn føles det.
Men jeg hadde en dyp følelse av at jeg måtte dra.
Ja.
Jeg følte ingenting da jeg dro.
JENNS TING
Mangler i ikke-verbale kommunikative atferder brukt for sosial interaksjon.
Det er forskjell på å elske og å trenge.
Du har aldri trengt meg.
Mamma.
Det er ikke sant.
JENNS MOR
Jennifer, kan du si: "Gratulerer med morsdagen"?
-Morsdagen. -Ja.
Jeg ble kalt egoistisk da jeg var liten.
-Slipp! -Hvorfor prøver du å skyve meg bort?
Mer stridslysten.
Jeg fikk høre at jeg ikke brydde meg om familien.
Jeg begynte å tro det.
Når du får en diagnose og får vite at det er genetisk eller går i familier,
begynner du å se på familien.
-Du la mye på hjernen min. -Beklager.
Jeg kan ikke kontrollere henne.
Slik jeg ble oppdratt, når mamma sa "bø", så hoppet du.
Det har aldri skjedd med meg.
Det føles som om alt stammer fra kommunikasjon.
-Ja. -Sånn følte jeg det med mamma.
Jeg kan ikke kommunisere med denne personen.
Jeg føler meg gal.
Når du sier: "Hvorfor må du vite det?"
Og: "Hva er poenget med en diagnose?"
Og: "Hva endrer det?" Og: "Hvem bryr seg?"
Jeg forstår ikke din verden, for du har ikke delt den med meg.
Jeg har ikke kunnet slippe deg inn, for en stor del har manglet.
Mangler i sosial-emosjonell gjensidighet.
-Hvorfor går du gjennom alt dette? -Jeg prøver å finne penger til showet.
-Prøver du å selge dukkene? -Jeg ser hvor mye jeg kan få.
Hver og en av disse representerer så mye hardt arbeid.
Takk og lov for dansen, jeg vokste opp i en liten by.
Det var få muligheter, og folk flytter ikke.
Som moren din sa, uten dans hadde det gått galt.
-Ja. -Veldig galt.
Jeg ser det i Idaho.
Det er en hel befolkning
som aldri har hatt tilgang til psykisk helsevern.
-Det blir ikke diskutert. -Det er ubehagelig…
Jeg kommer!
…å være annerledes.
Jenn passet ikke inn i den byen.
Det er en veldig liten by.
Da jeg vokste opp der, var det 700 innbyggere.
-Hva heter byen? -Star.
Herregud. Dette er fødselsboka med to skrevne sider eller noe.
"Notater om oppførsel. Åtte måneder. Ville leke med store barn, ikke babyer.
Du er veldig uavhengig og kranglete.
Jeg lurer på om jeg kommer meg gjennom dagen.
Du er veldig intelligent. Du staver navnet ditt, teller.
Du har et imponerende ordforråd."
"Skriker mye." Står det det?
-Slipp! -Du klarer det. Ta den av.
-Slipp! -Du klarer det.
Du…
"Det viktigste er at vi elsker deg mer enn vi trodde var mulig.
Du er fantastisk. Jeg ville ikke byttet deg mot noe. Du er en voksen liten jente.
21. februar 1991."
Mangler i utvikling, opprettholdelse og forståelse av relasjoner.
Autisme er visst delvis genetisk.
Dette er dysfunksjonelt.
Søsknene og familien din holder opp et speil for deg.
-Passer rett inn, ja? -Vi er familie.
Alle disse ekte avsløringene skjer samtidig
med skapelsen av showet.
Hold dukken opp så alle kan se den.
Og oppdagelser som skjer i livet mitt
havner foran meg på scenen på en vakker og organisk måte.
Bjørnen? Hvor er bjørnen?
Hvor er bjørnen?
Jeg tror du har den.
Hvor er bjørnen?
-Hun er søt. Hun så meg ikke. -Hun kan krabbe, husker du?
I en perfekt verden kunne jeg brukt masse.
Ja.
Som om det er et fjell av dem ved føttene mine når jeg er ferdig.
Ja.
Kan du si noe om dette verket?
-Hva det betyr for deg? -Ja.
-Der er Robbyns mors hus. -Hei, bestemor!
Hos bestemoren min
har jeg så mange minner om lek og om å føle meg fri.
Titt-tei!
Hun hadde en medfødt evne til å vite
hvordan hun skulle la meg gjøre ting om og om igjen.
Jeg følte meg alltid fri, hun stoppet meg aldri.
Jeg spilte samme sang hundre ganger, og hun sa aldri: "Nå må du skru av."
Lommetørklærne er fordi jeg ikke kunne hinke som liten.
Kim sa at det er vanlig for barn med autisme å ha problemer med å hinke.
Bestemoren min lærte meg å hinke ved å gi meg en eske med lommetørklær.
Hun sa: "Når du går, tar du papiret, og når du hopper, kaster du det."
Sånn lærte jeg det.
Og jeg husker at hele stua var dekket av papirlommetørklær.
Hun fikk meg ikke til å rydde opp eller føle meg dårlig fordi jeg rotet.
Men sånn lærte jeg å hinke.
Det er der papirlommetørkleideen kommer fra.
Hun lærte deg å bevege deg på en rytmisk måte.
Folk med ASF har ofte motoriske vansker.
De har ikke alltid den rytmen i bevegelsene sine.
Derfor var hinking vanskelig for deg.
Bestemoren din gikk gjennom det med deg
på en visuell måte med lommetørklær og viste deg det gjennom å tråkke
mens du tok lommetørklærne og hoppe mens du kastet dem.
Da hun gjorde det, fikk du det til.
Og det er sånn man når folk med ASF. Man følger deres tankesett.
For en gave hun ga deg.
KONE - MOR - BESTEMOR
Jennifer lærte å være selvstendig i veldig ung alder.
Jeg lærte det ikke før mamma døde.
Du lente deg på henne.
Ja.
Og jeg ønsket alltid det for deg.
Jeg har aldri mislikt deg.
Jeg elsket alt ved deg.
Jeg trengte bare hjelp noen ganger.
For en gave hun ga deg.
Ja.
-Hallo? -Hei.
-Snakk.
Perelman bestiller showet vårt.
-Hva faen? -Hva faen?
Vi skal være med i åpningssesongen.
Sonya fikk denne e-posten fra Bill, kunstnerisk leder, i dag.
Han sa: "Beklager det sene svaret. Det har vært travelt.
Vi er med på dette.
Sonya, takk for at du brakte det vakre prosjektet til oss."
Dette er ikke normalt.
Vi bør kalle dokumentaren det.
-"Dette er ikke normalt." -Ja.
Dette er hinsides,
virkelig hinsides alt jeg kunne ha drømt om.
-Det er fantastisk. -Ja.
Jeg visste ikke at noe sånt var mulig.
Dette er sprøtt.
Det krever bare at traumatiske ting skjer i livet ditt.
Du kan ikke bare åpne de dørene.
Ok, hopp.
Du forestiller deg hvordan det blir. Tar det innover deg.
Så kult.
Jeg vil du skal vite at jeg alltid er her hvis du trenger meg,
men at du har evnen til å si hva du trenger i livet.
Du trengte meg i dag,
og jeg er så glad for å gi deg dette rommet til å snakke.
Jeg er så glad for at du spurte, og jeg er glad du gjorde det.
-Har du spørsmål til meg? -Ja, det har jeg.
-Jeg snakker gjerne med deg om det. -Ja. Det tror jeg ville vært nyttig.
-Jeg ville satt pris på det. Takk. -Ok. Ja. Klart det.
Oppmuntrende, for jeg vet hvorfor jeg gjør det.
-Det tror jeg du også gjør. -Ja.
-Det er en grunn. -Ja.
Foreldre som vet at barnet deres har autisme eller kan være på spekteret,
men som ikke velger å identifisere det… "Vi får se om det går over."
Og det er veldig trist, for det barnet vet
at de ikke er som de andre barna.
Ved å ignorere det, lærer du dem å ignorere seg selv.
Det er ikke ondsinnet.
-Det er kjærlighet. -De tror det er best.
Men som en som fikk diagnosen ganske sent i livet,
skulle jeg ønske jeg visste det før.
Jeg skulle virkelig ønske jeg visste det før.
Jeg også.
-Ja. -Ta kameraet fra Alex.
-Ok. -Rett det mot ham.
-Ok. -Går det bra?
-Ja. -Er det på?
-Det står "opptak", ikke sant? -Ja.
Alex!
-Det er mye som skjer. -Ja.
-Det skjer fortsatt. -Ja.
Så jeg lurer på hvor du er på berg-og-dal-banen.
Si noe.
Jeg har ingenting å si til deg.
-Vet det. Er du stresset? -Nei. Jeg føler det finnes en bedre måte.
Jeg er heldig som fant deg.
Ikke kast meg ennå.
-Når og hvordan vi gjorde det. -Vakkert.
Eller fant hverandre.
Av en grunn som blir noe som er større enn oss begge.
-Jeg forstår det. -Du har blitt en av mine nærmeste venner.
Se på Alex.
Men jeg skjønner at vi er likere enn jeg trodde.
Jeg liker ikke dette.
Du skjuler det så godt for alle andre.
-Aldri for gammel til å føle seg spesiell. -Jeg føler jeg fikk se deg.
Virkelig se deg.
Jeg innså at du er… et speil.
Er det noen andre enn meg og dr. Gilbert som vet at du har autisme?
Nei.
Du har gjemt deler av deg selv som du ikke liker.
Ja.
Nå blir du bedt om å vise de delene du har jobbet hele livet med å skjule.
Det var et punkt der jeg… Det bare brøt sammen.
For noen år siden stengte jeg helt av.
Visste ikke hva jeg skulle gjøre. Jeg ble dårlig.
Det gikk utover jobb, familie og venner. Jeg klarte ingenting.
-Og hvor i kroppen føler du tristhet? -Overalt.
Du mister ordene litt.
-Jeg forstår. -Ja.
Jeg kan ikke se folk i øynene og kommunisere.
Hvorfor er vi sånn?
Det er noen spørsmål som handler om følelser.
Det første er bare glede. Hva gjør deg glad?
-Familien min. -Ja.
Jeg er veldig heldig sånn sett.
Hei, mamma.
-Hei, kjære. -Står til?
-Tar du opp video? -Ja.
-Å, kjære. -Si noe søtt.
-Glad i deg. -Takk.
-Jeg er glad på dine vegne. -Takk.
Se på Hammer-guttene.
Broren min inspirerer meg, jeg ser opp til ham.
Mye av meg kommer fra ham.
-Dere står hverandre nær. -Veldig.
Han er gal.
Og så er det Miguel.
ALEX' MANN
Jeg elsker ham. Tenker mye på det.
Hvis jeg ikke hadde Miguel, hvis vi aldri hadde møttes,
vet jeg ikke hvor jeg hadde vært.
Jeg ser den diagnosen for deg, og du oppfyller kriteriene.
-Hva synes du om det? -Det var ikke det jeg forventet å høre.
Hva føler du nå?
Jeg forventet det ikke.
Jeg tror mange sier: "Du ser ikke autistisk ut."
"Du virker ikke sånn." Eller: "Hvorfor er det viktig?"
Jeg vet at det er folk som er lengre ute på spekteret
som trenger det mer enn meg.
Jeg føler at jeg tar fra noen andre en diagnose.
-Vet ikke hvorfor. -Nei.
Du er voksen, du har allerede kommet deg gjennom det verste.
Det er vanlig.
Etter å ha bevist at du er i stand til det så lenge,
hvorfor vil du ha en forferdelig merkelapp, som autisme?
Hvorfor vil du ikke fortsette å fremstå som nevrotypisk?
Hvorfor i all verden vil du avsløre deg selv?
-Det er det de egentlig sier. -Jeg er lei av å late som.
-Det er det som må endres. -Ja.
Er du klar?
Jeg var usikker.
-Visste ikke om det var for rart. -Vi trenger mer av det.
Det er så kult.
-Du vet jeg er filmklipper. -Hvordan er det?
Det er som å prøve å løse et puslespill med uendelig mulige kombinasjoner,
samtidig som man designer puslespillet.
Jeg elsker dette, for jeg har lært at hjernen min
bearbeider, ser og skaper ting annerledes.
Ja.
Jeg ble besatt av det,
men var også uvitende om begrensningene mine.
Helt klart.
-Kjør på, baby! -Kjør på, Hammer!
Som deg, da jeg måtte overleve på det som en karriere,
følte jeg som kunstner at jeg mistet hensikten.
Jeg forsto ikke kompleksiteten, politikken,
og den manglende tilliten til så mange.
Det er et resultat jeg ikke er glad for at jeg har.
-Jeg vet ikke hva jeg sier. -Du forklarer.
Jeg har en ubøyelig tillit til folk.
Jeg ser det de gjør på overflaten som det de mener.
Og det gjør at du blir utnyttet.
Det er der jeg alltid sliter.
Akkurat som deg, kunne jeg presse meg gjennom alt,
men akkurat som deg, ville jeg brenne hett og så brenne ut.
Jeg visste ikke hva det var og hadde ingen verktøy.
Nei.
Og det hadde ikke bestevennen min, Ray, heller.
Ok!
Jeg hater å være foran kamera, men jeg gjør det for dere.
Vi var så like.
-Vi er så like. -Ja.
Jeg kjente personligheten.
Jeg kjente frykten og sinnet hans, og hva han viste verden,
som var noe helt annet.
Bortsett fra med Ray, snakket jeg aldri med noen om noe før.
Han var veldig utadvendt.
Men det var for å kompensere.
Som med Jenn,
så jeg en side av Ray som få andre fikk se.
Og jeg så meg selv.
Han var et lys. Han var et lys i livet mitt.
For flere år siden
tok han sitt eget liv ved å hoppe ut av et vindu.
Og jeg kan ikke la være å tenke
at hvis vi begge visste da det jeg vet nå,
kunne han kanskje ha kommet på et bedre spor med de rette verktøyene.
FOLK MED AUTISME HAR OPPTIL NI GANGER STØRRE SJANSE FOR Å DØ AV SELVMORD
Over til noe hyggelig. Hva synes du om filmen?
Jeg vurderer å endre hele greia.
Hva tenker du? Jeg har bare følt så mye med deg.
Opplevelsene du har i virkeligheten vil endre perspektivet ditt.
Selv om du forteller min historie, er din erfaring og ditt synspunkt
en stor del av det du lager. Du må også være med.
Du er ikke den som vanligvis deler.
Du viser det noen andre har bestemt seg for å dele.
Så det er et annet lys for deg.
-Det er skummelt. -Ja.
Jeg var ikke en del av det, men det er den eneste historien vi har.
Jeg snakket aldri med noen om noe.
Det hadde jeg aldri gjort før, ikke engang med Miguel.
Fordi jeg alltid har lagt det…
-Hva er du redd for? -Det er skammen. Jeg vet ikke hvorfor.
Det er veldig vanskelig å komme forbi den delen,
fordi jeg aldri har passet inn noe sted.
Så jeg søkte godkjenning der jeg kunne,
noe som gjorde meg lett å manipulere til ting som…
…seksuelt… seksuelt misbruk av barn.
Det har jeg ikke sagt høyt før.
-Hvor gammel var du da det begynte? -Kanskje fem eller seks, tror jeg.
Du var så ung.
-Ja. -Alex.
Det vanskelige med overgrep er at det er så hemmelig.
Dessverre lærte den personen deg
å dekke over og være stille, å ikke være deg.
Det er mer korrelert enn i den nevrotypiske befolkningen.
Jeg var redd for å bli oppfattet som homofil.
Ok.
Det var min største frykt, tror det var derfor jeg tiet.
Jeg forsto det bare ikke.
Men verden sa at det var ille å være homofil.
Du fryktet hva som ville skje?
At jeg ikke ville være elskbar og bli gitt opp.
Jeg vet nå at det aldri var en mulighet.
Det krever så mye energi, Alex, å holde på det så lenge.
Å lære å snakke om ting med deg
har gjort det mye lettere å få kontakt med Miguel.
Jeg trodde aldri jeg skulle kunne snakke med ham sånn uten frykt.
Jeg har savnet det siden Ray.
Men nå har Jenn også fått den rollen.
Fordi vi kan bearbeide ting sammen i stedet for alene.
Jeg gjemmer meg når det blir ille.
Du og jeg er så like på så mange måter.
-Det er latterlig. -Vet det.
-Hun vil være helt edru. -Ja.
-Og har ønsket det lenge. -Ja.
Som ingenting…
Jeg prøver å være modig og dele alt med alle.
Det er veldig viktig for meg. Men dette er noe jeg skammer meg over.
-Og så føler jeg at alt… -Ja.
Jeg er bare en løgn.
Depresjon og angst kan opptre samtidig som ASF.
Ofte tyr folk til alkohol for å roe seg,
fordi det kan åpne dører og gjøre det lettere i slike situasjoner.
Hun gråt. "Er redd for at om jeg blir hos deg,
kan jeg ikke bli edru, og jeg vil aldri være uten deg."
Og det var da jeg tenkte…
-"Pokker." -"Pokker ta."
Vit at jeg elsker dere betingelsesløst.
Og jeg er kanskje en av de som best forstår det.
Jeg er et par skritt foran deg.
-Ikke så langt. -Nei.
-Som du var med autismen. -Ja.
-Jeg er her for å støtte. -Takk.
Jo mer du snakker, jo mer du lar folk se deg
og elske deg, jo mer overbevist blir du.
-Din vekt i verden er viktig. -Ja.
Det er grunnen til at jeg har jobbet så hardt for å forstå hjernen min,
lenge før jeg fikk diagnosen.
Fordi jeg er livredd.
Jeg vil ikke føle at det ikke finnes noe annet valg enn å slå av alt.
MED INDIVIDUELL STØTTE FOR NIVÅ 1, 2 OG 3
ER DET MER SANNSYNLIG AT EN MED AUTISME TRIVES,
BLIR UAVHENGIG OG FÅR BEDRE SOSIALE EVNER OG MENTAL HELSE.
Jeg ser deg ikke.
-Jeg ser deg ikke. -La meg se deg. Så jeg vet hvor du er.
Hvor er vi?
Jacob's Pillow.
I det vakreste studioet i Amerika.
-Si hvor vi er. -Kirken i Sag Harbor.
Dette stedet er magisk.
Alle disse organisasjonene ga oss ikke bare plass,
men også, viktigst av alt, tid.
Å lage et show som dette kan ta år og mange ressurser.
FORESTILLING UNDER UTVIKLING
I vår kunstform og mange andre steder
er det en oppskrift som har vært lik lenge,
men som ikke fungerer lenger. Hvis vi kunne myke opp det
og utforske det sammen,
og ikke se på disse situasjonene som feil eller hindringer…
Kanskje ting tar litt mer tid,
men hva ville skjedd om du ga en vakker hjerne tid til å forstå en idé?
Hvordan ville det vært? Det er det jeg vil.
For de med autisme
er en av de vanligste stimmene fri improvisasjonsdans.
Jeg vil gjerne beholde noe av improvisasjonen.
Det er viktig å kunne gå inn og si: "Hva trenger du?" Ikke: "Hva er galt?"
Jenn prøver ikke å kurere eller fikse seg selv. Det er bevissthet.
Jeg er veldig klar på at dette bare er min historie,
og jeg har ingen interesse av å komme med noen overordnet uttalelse
om autisme generelt eller andres opplevelser.
Det er viktig fordi autisme er et spekter,
og folk har mange forskjellige typer støttebehov.
Når den kommer,
tror jeg det ville hjulpet med underarmen for å føle stoppene.
Erkjennelsen av at hjernen min aldri vil endres,
var det mest frigjørende.
SCENOGRAF
Er det noen spørsmål før vi begynner? Noe som helst?
Ja, det blir gøy.
Ja.
KOMPONIST - UTØVER
Vi prøver å bruke språket fra de diagnostiske kriteriene.
Det er interessant å se det rigide språket
satt opp mot en menneskelig opplevelse.
Når man leser DSM-kriteriene for autisme, er det så rigid.
Det første ordet i hvert trekk er:
"svikt, unormal, manglende evne, underskudd."
Så hører jeg terapeuten min beskrive det.
Hun beskriver det på en vakker, positiv måte.
Å se det språket mot hverandre og så se en video av et barn,
det matcher ikke.
Nei.
-Noen ganger er det bare sånn. -Ja, jeg vet det.
Hva
Hva gjorde du
Da du vokste ut av
Den røde kjolen
Jeg spurte deg aldri
-Der satt den! -Ja!
-Flott! -Det er det dette er til.
Fortell meg hvor vi er.
-Jeg hører deg ikke. Høyere. -La Jolla.
-La Jolla? -La Jolla? Er det deg? Hei.
Ja, gjerne. Vi vil gjerne tilbringe tre måneder der.
Tusen takk, ha det.
Vi er på det beryktede La Jolla Playhouse
i øvingsrommet vårt
i La Jolla, California.
-Første dag. -Første dag!
TROMMER - UTØVER
Vi ser dette minnet her,
og traktoren og dukken er viktige å se.
Forestillingen er også bestilt av La Jolla Playhouse.
Vi er den første koreografien noensinne som er en del av hovedsesongen,
og det er en drøm
å kunne komme hit og ha en kreativ prosess,
å kunne leke og feile og lære og vokse.
-Ok, alle sammen. -Ha en fin forestilling!
Man føler seg så ivaretatt og støttet.
Å få muligheten til å drømme stort er utrolig.
Det var fantastisk.
KUNST OG KULTUR LIVET PÅ SPEKTERET
Hold den opp.
De stavet navnet ditt riktig.
Er det torsdag ennå?
Når skal jeg danse igjen?
ER DET TORSDAG ENNÅ?
Da Jenn var liten, var dansetimen på torsdager.
Selv når det var mandag, spurte hun: "Er det torsdag ennå?"
-Hva? -Om og om igjen.
Jeg sa egentlig: "Jeg trenger dans hver dag,"
men jeg klarte ikke uttrykke det.
Når skal jeg danse igjen?
Hun gledet seg til torsdag, for det ga henne ro og frihet.
Det ga henne en følelse av orden.
Er det torsdag?
Jeg synes det er så vakkert.
Er det torsdag ennå?
Hva skjer i dag?
Det er åpningskveld på La Jolla Playhouse og første gang med publikum.
Hva tenker du nå?
Jeg er så stolt av oss. Kan ikke tro at det har gått tre år.
-Ja. -Skjønner du?
Jeg tror jeg blir mer emosjonell
etter showet, når jeg endelig får se alle jeg er glad i.
Vet ikke hvor mange som kommer.
Tjue, nitten, atten, sytten, seksten, femten, fjorten,
tretten, tolv, elleve, ti, ni, åtte, sju, seks…
VERDENSPREMIERE
Det er så sprøtt. Hva gjør vi?
…tre, to, en.
Som nydiagnostisert med autisme,
gjenoppdager jeg meg selv og hvem jeg er som kunstner
i sanntid mens showet settes sammen.
Jeg er så takknemlig for steder som PAC og La Jolla Playhouse.
Det sier mye om risikoen de er villige til å ta,
for så mye kunst begynner
på måter som er uvanlige eller ikke målbare.
Det føles så stort.
Jeg er så stolt av deg.
-Takk. Jeg elsker deg. -Jeg elsker deg også.
God morgen, Jenn.
La oss begynne.
Perfekt!
-Så du alle da du sa "reis deg"? -De danset.
Ja, danset.
Bra jobba.
-Jeg er stolt av deg. -Jeg elsker deg så mye.
Jeg er så heldig.
Jeg er så takknemlig for at du er i livet mitt.
Herregud.
Vi tre er som Spider-Man-memen. Du har autisme. Vent, du har autisme. Vent.
Jeg vet det.
-Faen! -Ok.
Alex, vi må gå. Vi må velge looken.
-Kommer tilbake for å bekrefte. -Du blir kastet ut.
Rop, så kommer jeg.
-Flott. -Glad i deg.
-Siste gang du ser meg. -Ja, sikkert.
-Ha det. Det har vært kult. -Det har vært gøy.
Da du kontaktet meg om dette prosjektet, visste du ikke at det skulle bli
et stykke om autisme.
Nei.
Ville du ha et barn med autisme igjen?
Ja. Jeg ville hatt deg igjen.
-Du ville hatt meg igjen? -Ja.
Det ville vært fint å ha deg med litt mer forståelse,
men selv uten forståelsen ville jeg gjort det igjen.
Hallo, kjære.
-Hei. -Kyss meg.
Jeg må si at etter at jeg mistet Ray, bortsett fra Miguel,
har det vært veldig fint
å kunne snakke med dere om dette.
Ja.
For jeg har ikke det med noen andre.
Selv om alt endte i dag,
uten støtte til dokumentaren, så føler jeg at den…
Gjorde jobben sin.
-Det reddet livet til Jenn og deg. -Ja.
Det høres dramatisk ut, men det er sant for meg.
-For kjærlighet og liv. -For kjærlighet og liv.
-Ingen vei tilbake. -Nei.
Det var før diagnosen, og det var etter.
-Det er FD og ED. -Ja, helt klart.
Det er ikke et nytt kapittel. Det er en helt ny bok.
Flere setter sammen historiene sine
og deler informasjon og har tilgang til informasjon
og ser seg selv i andres opplevelser, ikke i en lærebok.
Ja.
Jeg har undersøkt litt om bevegelse som terapi for folk med ASF,
og jeg gleder meg til å se hvordan det vil endre undervisningen min.
Ja, det tror jeg det vil.
Hvis du deler det med folk, hjelper det dem å forstå
at de kan bruke det i kunsten eller arbeidet sitt for å balansere seg.
Det er mange eksempler
på folk som har eksistert trygt i dansefellesskapet,
som ellers kanskje ikke hadde hatt så livlige, fredelige liv.
Jeg ser det i elevene,
og det er stort sett elevene jeg har en dyp forbindelse med.
En utrolig historie.
De som kanskje trenger det mer enn de forstår.
Det er en glede å støtte og hjelpe deg.
Du har vært så snill, så støttende og så fantastisk
at jeg ikke kan uttrykke hvor mye…
Hvor spesielt det har vært for meg, for Jenn.
-Vet ikke hvordan jeg skal takke deg. -Å, Alex.
Men jeg vil gjerne se deg som pasient. Jeg vil gi deg litt penger.
Alex, noen ganger i livet er ikke penger det viktigste.
SCENEDØR
Det føles som en gave.
Diagnosen føles som en gave.
TIL RAY
Tekst: Ida Aalborg