Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
- Ești bine? - Da.
- E primul copil? - Da.
Bine.
Aici vedeți cum îi bate inima.
Acesta e abdomenul bebelușului.
Aici e rinichiul drept,
aici e cel stâng…
Coloana vertebrală,
coccisul, zona lombară,
zona dorsală, umărul, cotul…
Bebelușul are loc să se miște.
SPAȚIU DE MIȘCARE
Acesta e capul bebelușului.
Acesta e conturul craniului, văzut de sus.
Aici vedem creierul.
Anatomia pare normală. Are dimensiunea potrivită.
Stomacul, coloana, vezica, rinichii, inima…
Tot ce pot vedea la un bebeluș de vârsta asta arată normal.
NORMAL
CE E
COSNIDERAT NORMAL?
NEURODIVERGENT - ADJECTIV
FUNCȚIONARE MENTALĂ SAU NEUROLOGICĂ DIFERITĂ
DE CEEA CE E CONSIDERAT TIPIC ORI NORMAL.
JENN - 33 DE ANI MAI TÂRZIU
Bună ziua!
Bună!
Avem puțin timp împreună, așa că…
Mulți o să absolviți în curând.
Când pășești în lume, totul e plin de necunoscute.
E o perioadă în care simți că trebuie să cauți sfaturi peste tot.
Trebuie să cauți peste tot ca să înțelegi cum să-ți trăiești viața.
Vreau doar să vă reamintesc că sunteți aici.
Priviți înăuntrul vostru și aveți încredere în voi,
fiindcă aveți mai multe răspunsuri decât credeți.
Mi-e frică.
Nu știam că va fi atât de greu…
să aflu toate astea despre mine.
SPAȚIU DE MIȘCARE
Ai întrebări pentru mine?
Da.
Dar, la un moment dat, mi-am dat seama
că e periculos să fii curios sau să pui întrebări.
Zece și unu…
Oamenii trebuie să înțeleagă că unii percep lumea într-un mod diferit.
Însă modul extraordinar în care vezi tu lumea e fascinant.
Dacă mi s-ar lua dansul, nu m-aș mai recunoaște.
Dar tocmai de aceea asta schimbă totul.
Spune-mi mai multe.
Se schimbă ceva când ajungi, în sfârșit, să recunoști
și să dai nume unor experiențe și sentimente
pe care le-ai avut dintotdeauna.
Totul devine mult mai real.
Am simțit mereu că ceva nu se potrivea.
Acum, totul pare diferit.
Observăm dificultăți în trei domenii.
Comunicare, socializare și comportamente repetitive și stereotipice.
Tu chiar îndeplinești toate cele trei criterii.
Și trebuie să observ asta în timp, în istoricul și-n dezvoltarea ta timpurie.
Există o neurobiologie a felului în care ești,
care începe devreme, în copilărie, și te însoțește toată viața.
Deci îndeplinești criteriile pentru tulburarea de spectru autist.
TULBURAREA DE SPECTRU AUTIST
Tulburarea de spectru autist este o afecțiune complexă
care implică provocări persistente în interacțiunea socială,
vorbirea și comunicarea nonverbală și comportamentele repetitive.
TSA este diagnosticată, de regulă, în primii ani de viață.
Impactul TSA și severitatea simptomelor diferă la fiecare persoană.
Aveți întrebări pentru mine?
Ai nevoie de ceva?
Am senzația că…
Mă simt ușurată, într-un fel.
Îmi imaginez.
Azi am primit oficial
diagnosticul de tulburare de spectru autist, nivel 1.
„Necesită ajutor.”
Fă-ți bagajul!
Să-mi fac bagajul?
- Da. - Unde mergem?
În călătorie.
Tot uit că nu-ți plac analogiile.
Pe asta n-am înțeles-o.
Da, am avut multe trăiri. Adică…
Simțeam că n-aveam încredere în mintea mea,
în felul meu de a gândi.
E ca și cum…
Citesc trăsăturile
unei persoane cu autism sau TSA de nivel 1
și am senzația că-mi citesc propria viață.
Mi se pare atât de clar și mă identific atât de profund.
Dar în clipa următoare am senzația că inventez totul sau că nu e real
sau că încerc să găsesc o soluție rapidă sau ceva.
E un joc ciudat pe care-l joc cu mine însămi.
Dar azi am primit diagnosticul oficial.
Așa că pot să respir ușurată
și să mă cunosc.
Nu simt că am avut vreodată posibilitatea sau ocazia să fac asta.
Așa că pare copleșitor, dar, într-un fel, pare promițător.
Și sunt recunoscătoare
că am avut ocazia să trec prin acest proces.
De ce ți-e frică?
Cel mai mare coșmar al meu e să particip la un documentar.
Fiindcă sunt nevoită să comunic cu cineva
la un nivel atât de profund și…
Am încredere în Alex, dar nu-mi place să fac ceva ce nu stăpânesc.
Dar știi răspunsul.
Toate lucrurile pe care le faci acum nu știai să le faci înainte.
Ce te-a făcut să depășești acele momente?
Nu știu unde sunt. Ce faci?
Încântat de cunoștință!
- El e Ian. - Salut, Ian! Eu sunt Alex.
Cred că asta e decizia corectă.
Așa că o să merg înainte.
El e James.
- Uite! - Se dă mare.
- Se dă în spectacol. - Da.
Și legenda în persoană.
E de la primul meu recital.
- Cum ții mâna… - Știu.
- Pot să-ți pun microfonul? - Da.
Ce mă stresează e că nu știu cum se face un documentar
sau cum lucrezi tu și…
- Și tu mă filmezi pe mine? - Da.
Încerc să surprind cum își găsește locul în spațiul ăsta.
Și a fost senzațional.
E ciudat, pentru că fiecare persoană pe care o întâlnesc nu știe asta.
Iar când mă gândesc că totul e filmat…
E nebunie curată!
Totul e…
Fiecare zi pare o zi cum n-am mai trăit.
O să fiți surprinși.
Ia te uită!
Am un curaj anume
de a face lucruri în numele dansului
pe care nu le-aș putea face în viața de zi cu zi.
- De exemplu, ce facem acum. - La fel și eu.
Spre deosebire de alte lucruri,
pentru că, la baza fiecărei interacțiuni,
a fiecărei oportunități sau a fiecărui job, stă gândul:
„Nu, nu vreau să fac asta.”
Se declanșează imediat o stare de anxietate.
Dar o fac oricum.
Și eu sunt la fel.
Proiectul ăsta e diferit. Încă nu sunt sigur ce e, de fapt.
Tot ce fac are legătură cu ce transmite spectacolul publicului.
Dar am vrut mereu să aflu ce câștigă artistul din actul artistic.
Exact!
Și așa am ajuns la psihoterapia bazată pe mișcare,
care e un fel pretențios de a spune
„comunicare prin dans, când cuvintele nu ajută”.
- Da. - Asta e lupta pe care o duc eu.
ACUM ȘASE ANI
- La tine m-am gândit prima dată. - Sigur.
Știu că au trecut șase ani, dar te-am contactat
fiindcă ți-am urmărit cariera de când am lucrat la acel videoclip.
Nu cred c-a fost întâmplător că, după atâta vreme,
ți-am scris în ziua în care ai primit diagnosticul.
Nu-mi vine să cred. E atât de ciudat!
Revenisem acasă după o călătorie la Los Angeles.
A doua zi aveam ședința ei și ne-ai trimis e-mailul.
- Da. - Iar ședința ei a fost nebunie curată.
De ce te-ai îndreptat spre artele spectacolului și dans?
Răspunsul meu de dinainte era…
M-am lăsat purtată spre lumea asta și m-am îndrăgostit de ea.
Și simt că ăsta e scopul meu
și că asta trebuie să fac în viață.
Simt că ăsta e talentul meu și e felul în care mă conectez cu oamenii.
E felul în care pot să ajut oamenii.
Dar am avut mereu senzația că am fost îndrumată
sau că sunt îndrumată prin viața asta,
ceea ce încă simt, într-un fel.
Dar cred că, pur și simplu,
am devenit obsedată de dans, poate pentru că sunt autistă.
Și mi-a fost de ajutor
în feluri pe care abia acum le înțeleg.
Bine, să vedem ce putem realiza! Propun să-ncepem ușor și să te acompaniez.
- Bine. - Și vedem ce iese.
Să începem!
BUN-VENIT LA RIPLEY-GRIER STUDIOS
ȘCOALA MARTHA GRAHAM
Unu, doi, trei, patru, cinci, șase…
Și unu, doi…
Așa, Barry!
Cinci, șase…
Da!
Da, deschideți…
Tot spațiul din cadranul vostru.
Da.
Priviți aici! Să vă văd!
La început, era doar dans.
Dar au trecut ani buni…
Se deschide, înflorește.
…de când a încetat să mai fie o terapie pentru mine.
La un moment dat, dansul a început să-mi ia mai mult decât îmi dădea.
Da!
Ca om, când te privesc dansând,
dacă nu-ți văd ochii,
nu pot să mă conectez cu tine.
Am găsit o cale să trăiesc făcând ce iubesc,
dar a trecut mult timp de când n-am mai găsit bucurie în mișcare.
Dar, în același timp, cariera mea merge mai departe,
numai că eu nu prea mai găsesc bucurie în ea.
Dar nu-mi abandonez elevii.
Da! Așa e. Hai, oameni buni!
Îmi e greu să găsesc medii în care să iubesc dansul.
Văd că ai pierdut o parte din asta.
Sunt recunoscătoare că pot trăi făcând ceea ce iubesc,
dar e și un blestem,
pentru că poți pierde bucuria de a face ceea ce iubești.
După atâta adrenalină, căderea e brutală.
Fiindcă așa suntem antrenați și asta vrem să facem.
Da, sunt disciplinată, dar iubesc dansul în care se vede munca.
Nu-mi place să pară prea ușor, prea perfect sau prea lustruit.
Îmi place să văd asta, mai ales la femei.
Vreau să se vadă puterea și munca din spate.
Dar e greu.
Locul ăsta e legendar pentru mine.
Am crescut în Idaho, în pustietate,
și vedeam articole despre studioul Steps în revistele de dans…
Despre studioul ăsta vorbesc!
Și îmi doream atât de mult să ajung aici!
Și faptul că sunt aici cu voi
și cu atâtea fețe cunoscute pe care le cunosc de ani și ani,
mă face să mă simt recunoscătoare.
Te iubim!
Cinci, șase, șapte, opt…
Simptomele apar încă din copilăria timpurie,
însă pot să nu se manifeste complet
decât atunci când cerințele sociale depășesc resursele disponibile
sau pot fi mascate prin mecanisme de adaptare învățate ulterior.
SIMPTOMELE POT FI MASCATE MAI TÂRZIU ÎN VIAȚĂ
Jennifer!
- Bună! - Spune „bună”!
- Acum! - Bună!
Uită-te!
- Hai! - Bună!
Ce naiba e în neregulă cu tine?
Vă salut din locul meu preferat, locul care mă face fericită.
Ador să stau aici!
E ora unu într-o după-amiază de marți
și e a doua baie pe ziua de azi.
E una din acele zile.
Ce simți?
Autostimularea e orice acțiune corporală care te ajută să te autoreglezi.
Ce simți?
Orice îi aduce acelei persoane o stare de echilibru
e un comportament de autostimulare.
Frumoase degete!
Când erai mai mică, cred că te autostimulai învârtindu-te.
Iar părinții tăi îi spuneau dans.
Termină-ți dansul!
Unu, doi, trei, patru, cinci, șase, șapte.
Cinci, șase, șapte, opt.
Unu, doi, trei, patru, cinci, șase, șapte, opt.
Mișcă-ți șoldurile mai repede!
CEA MAI BUNĂ PRIETENĂ A LUI JEN
BARRY GANS DANSATOR - CEL MAI BUN PRIETEN AL LUI JENN
- Așa! - Bravo!
Lasă-le jos.
Acum, invers.
Minunat!
Pas! Pas, pas, cinci! Pas, cinci! Lovitură, cinci!
Unu, doi, trei, patru, cinci, șase, șapte, opt.
Bine? Vrei să încerci cu muzică?
Unu, doi.
Unu, doi, trei, patru, cinci, șase, șapte, opt.
Hiperreactivitate sau hiporeactivitate la stimuli senzoriali
sau interes neobișnuit față de aspectele senzoriale ale mediului.
Indiferență aparentă față de durere sau temperatură.
Reacție adversă la sunete sau texturi specifice.
Tendință excesivă de a mirosi sau atinge obiecte.
Fascinație vizuală pentru lumini sau mișcare.
E plăcut?
- Da. - De ce-ți place să-l cari?
Instinctul mă face să vreau asta.
Vibrația din mână. Și sunetul.
Mă ancorează.
Există multe manifestări ale dificultăților sociale
sau ale problemelor senzoriale.
La mulți ani, dragă Jennifer!
E prea multă lumină?
Lumina, sunetul, textura…
- Scuze. Șterge-te pe pantaloni. - Nu!
- Jennifer, încetează! - Ce scârbos!
- E scârbos! - Du-te la mașină!
E greu de procesat.
- Ești bine, Jenn? - E prea mult.
M-am blocat. Simt că înnebunesc.
Lasă-mă pe mine să fac cumpărăturile.
Voiam să ne distrăm și să alegem lucruri împreună.
Parcă-mi intrase un fulger în ochi. Parcă vedeam niște sclipiri.
O lumină puternică. Simțeam că mi se rupea creierul.
Definitiv.
Mă copleșește complet.
Cred că sistemul tău senzorial e suprasolicitat de mult timp.
E important să găsești soluții.
Dar nu-ți face mereu bine.
E ce ai nevoie atunci ca să te liniștești, să faci față și să procesezi ce simți.
- Ce e? - Am o poftă nebună de bere.
E rău. Am început să beau la 13 ani.
Beția e în ADN-ul meu. E nasol.
Înțeleg.
Toarnă-mi și mie!
Când stimulii sunt prea puternici sau lucrurile nu se leagă
într-un fel pe care să-l poți înțelege,
lumea devine greu de suportat.
Ca adult, de obicei renunți la comportamentele de autostimulare…
Nu ține-n tine!
Trăiește tot ce simți. Lasă emoția să treacă prin tine!
…fiindcă îi deranjează pe ceilalți sau fiindcă te simți judecat.
De aceea e important să ai capacitatea de a te regla, de a te reîncărca
și de a te echilibra într-un mod foarte sănătos.
Mi-am mascat autostimularea prin dans.
Găsește echilibrul, găsește locul în care trebuie să fii.
Sau, pur și simplu, retrage-te într-un loc unde te simți în siguranță.
Da, făceam asta des când eram mică.
Îmi făceam mici ascunzători.
Și acolo găsești multă alinare și mult confort.
E foarte liniștitor să fii în natură,
așa că vrei să mergi în acele locuri și să petreci mult timp acolo.
- Gata? - Da!
E frumos. Ce zici?
Îmi place.
Și mie îmi place.
- Te iubesc! - Și eu te iubesc.
Rupe-te de toată lumea din jur.
- Problema e la braț sau la șold? - E praf, nu contează.
- Te-ai rănit în timp ce făceai sport? - Da. Sunt dansatoare.
- Dr. Borowski vine imediat. - Bine.
Sunt prea mici.
- Îmi trebuie unii mai mari. - Să-ți văd fundul!
- Întoarce-te! - Nu.
- Să ne jucăm de-a doctorul și asistenta! - Nu.
- E defectă? - Mi s-a terminat cariera?
Împinge genunchiul spre mâna mea.
E…
Da.
- Bun, deci… - Mă doare când ridic piciorul.
Bine.
Am dansat cu dureri și a fost bine.
Așa face mereu.
Sigur.
În etapa asta a vieții, dansez chiar dacă am dureri.
Ai câteva probleme.
Flexorul șoldului pare inflamat.
Aș propune să facem acum un RMN.
Vreau să mă asigur că osul nu e afectat de suprasolicitare.
Urmează proiectul Martha Graham. Sper să n-aibă probleme.
Pe lângă tot ce fac, urmează campionatul național.
Poate kinetoterapie…
Iar la acele cursuri vor fi între 250 și 400 de oameni…
O să fiu extenuată.
Insistență asupra uniformității.
Aderență inflexibilă la rutine
sau tipare ritualizate de comportament verbal ori nonverbal.
Du-mă acasă
- La ce te gândești? - Că nu e interesant.
Ce filmezi?
Eu cred că e interesant.
Fă-ți bagajul!
Nu sunt prea interesantă de privit.
- Îl iei pe James cu tine? - Aș vrea eu.
Jenn își face bagajul și nu e deloc fericită.
La ce te gândești?
Nu face față anxietății.
Pentru tine, e foarte greu să știi ce ai de făcut,
de unde să începi, cum să interacționezi, cum să vorbești
sau cum să înțelegi perspectiva emoțională a altcuiva.
Trebuie să înțelegi fiecare persoană în parte,
emoțiile fiecărei persoane,
povestea fiecărei persoane sau să-ți dai seama ce se întâmplă.
E foarte greu când te gândești cât de mult trebuie
să proceseze mental cineva tot ce se întâmplă.
Iar pentru tine, presiunea din situațiile sociale e foarte mare.
Sunt multe.
GALA NAȚIONALĂ A PREMIILOR DE DANS PHOENIX, ARIZONA
Apelul a fost redirecționat către mesageria vocală.
Bună! Sunt Alex. Lăsați un mesaj.
Da, Alex…
Sunt aici, predau cursuri,
dar nu știu de ce nu mă pot conecta la propriul corp.
Iubesc mișcarea tocmai fiindcă există doar pentru o clipă.
Odată ce iese, s-a dus.
Sunt mai fericită când mă mișc mai mult.
Dar ultimul lucru pe care vreau să-l fac e să mă mișc.
Deci da… Nu știu ce se întâmplă.
Dansatori, veniți pe ring dacă participați la curs.
Cum să-i motivez pe copii dacă nu mă pot motiva nici pe mine?
La ce oră ajungi?
N-ai voie să mă filmezi când dorm.
Ești trează.
Noapte bună! Pa!
Dansează în fața ferestrei! O să iasă un cadru bun.
Îți văd silueta, parcă ai fi Beyoncé.
Aș vrea eu!
Cer mereu cameră cu cadă.
De asta m-au pus în clădirea asta.
- Clădirea are cadă? - Da, are cadă.
Aseară am avut atacuri de panică. Dar e o prostie, fiindcă sunt pregătită.
Și fac asta de peste un deceniu.
- Da. - Dar nu devine mai…
Pentru mine, devine mai greu, nu mai ușor.
- De ce? - Nu știu.
Cred că…
Nu știu. Nu devine mai ușor. Simt că…
- Se așteaptă mai mult de la tine? - Nu chiar, dar…
Nu simt niciodată că fac lucrurile cu minimum de efort.
Încerc mereu lucruri noi.
- Da. - Așa că…
- Dar vrei să depui efort minim? - Nu.
Hai să… respirăm împreună.
Expirați!
Opriți-vă o clipă și amintiți-vă de ce sunteți aici.
Ești abstinent?
- Da, chiar sunt. - Da.
- De vreo trei ani. - Da.
De ce te-ai lăsat?
Trebuia.
Vreau să vă implicați cu totul în mișcarea pe care o faceți.
Lăsați mișcarea să vină din interior și faceți-o să fie a voastră.
Vreau să rămân abstinentă, dar îmi e greu.
Vreau să abordați totul cu generozitate și să dansați cu sufletul deschis.
Nu vă gândiți la voi acum, ci la ceilalți. Are sens ce spun?
Mi-am dat seama că am început să beau în facultate,
când am fost forțată să fac parte dintr-un mediu social.
Exact!
M-am bazat mereu pe asta ca să fac față.
Și eu.
E mult mai bine fără,
dar nu e mai ușor.
Da. Și eu am avut suișuri și coborâșuri. Și simt că nu mai vreau să beau.
Da.
Nu mai vreau să beau.
Cinci, șase, șapte. Haideți!
Unu, doi, trei, patru.
Înapoi, înainte, iar.
Trei, patru.
Înapoi, înainte, iar.
Nu e vorba doar despre mișcare.
Îmi place să văd lupta.
Înainte. Din nou.
Trei, patru. Înapoi.
Înainte, din nou.
- De cât timp lucrați împreună? - De zece ani, poate 11.
Din nou.
O cunosc pe Tay de la 12 ani.
- Câți ani ai acum? - Am 24.
Creez dansuri pentru ea de când avea 12 ani.
Da. Trei.
Așa! Felul în care te concentrezi face ca totul să iasă bine.
Trei, patru.
Înapoi, înainte, din nou.
Unu, doi, trei, patru.
Înapoi, înainte, din nou.
Trei, patru.
Înapoi, înainte, din nou.
Unu, doi, trei, patru. Înapoi…
Simptomele afectează semnificativ viața socială, profesională
și alte aspecte importante ale vieții de zi cu zi.
Unu, doi, trei, patru.
Înapoi, înainte, din nou.
Trei, patru. Înapoi, înainte, din nou.
Unu, doi, trei, patru, cinci…
Ești bine, Jenn?
…opt…
- Nu vrei să mergi la repetiție azi? - Ba da. Doar că…
Simt că o iau razna puțin.
Ce te face să te simți așa?
Nu știu sigur.
E normal să ai uneori zile anxioase.
Atacurile de panică par să fie tot mai dese.
Și chiar de la începutul zilei,
așa că ne-am întins pe canapea și am încercat s-o ajut să respire.
I-am pregătit o baie.
Am dansat în chiloți.
Am încercat să-i provoc un șoc, să nu mai vadă imaginea aia.
A râs, dar n-a ținut mult.
Ce simți?
Simt că nu mai am control.
Emoțiile vin mai repede decât cuvintele.
- Da. - Asta e greu.
Da.
Nu-ți dai seama că toate astea se întâmplă în interiorul tău
și te forțezi atât de mult,
încât apoi iese la suprafață și te întrebi: „Ce e asta?”
Dar așa a fost mereu. Doar că nu s-a vorbit despre asta.
- Da. - Da.
- Și nu știu ce simt. - Da.
Știu doar că e ceva… imens.
Cred că e prea mult.
Nu știu cum rezistă.
Mă doare.
Mă doare când respir.
O să simți o înțepătură.
Bravo, iubito!
Jenn a avut o criză autoimună,
în urma căreia s-a aflat că are calculi biliari.
Iar acum are nevoie de operație de urgență.
E destul de…
E destul de afectată.
Coborâm.
Nu tu controlezi butonul ăsta.
Mă duc la White Plains pentru Alex,
fiindcă e acolo, la Urgențe,
iar Miguel, soțul lui, e plecat din oraș cu serviciul.
Așa că mă duc să mă asigur că e bine.
Bună!
Amândoi în spital!
- Bună! - Da.
- Bună! - Ce faci?
Și eu sunt la spital.
- Aș fi fost acolo dacă nu m-ar fi tăiat. - Așa e.
Am ajuns la Alex acasă.
L-am ajutat să se instaleze. O să fie internat.
Adică e deja internat.
I se fac RMN-uri cerebrale. Nu e în apele lui acum.
Cred că e mai mult decât epuizare.
Sunt sigur că îi e frică.
Și știu că Miguel se grăbește să se întoarcă mâine.
După ce s-a întâmplat cu Jenn,
după operația aceea înfricoșătoare la vezica biliară,
am senzația că toți cei dragi mie o duc foarte greu acum.
- Vrei să vezi tăieturile? - Sigur.
Mi-au scos fierea pe aici.
Interesant!
Arăți superb!
Ai un filtru?
Nu.
Ne-am internat în aceeași săptămână!
Voiam să vă văd, fiindcă…
Am avut cu toții câteva săptămâni grele, iar Ian e cel care are grijă de noi.
Ce faci? Cum te simți?
Ieri am fost la fizioterapie.
Iar azi fac mișcări ușoare, dar, practic, doar merg.
E amuzant, eram în aceeași poziție,
fiindcă eu fac eforturi doar ca să merg în linie dreaptă.
- Frate! - O să…
Ce se întâmplă?
Am o chestie numită… Cum se numea, Ian?
Guillain-Barré.
Guillain-Barré. Sună frumos.
Răspunsul autoimun se activează excesiv
și atacă celulele nervoase care comunică cu mușchii.
Parcă ți-ai pierde propriocepția.
Da. Nu știu ce înseamnă cuvântul ăsta, dar da.
Corpul zice: „La naiba, atacăm tot!”
- Are o reacție exagerată. - Poate fi paralizant.
Și, cum știi, vorbim mereu despre conexiunea minte-corp.
Te face să vezi mai clar
ce contează pentru tine și să lupți pentru asta.
- Da. - Cât mai poți.
Categoric!
CEL MAI BUN PRIETEN AL LUI JENN
Da, continuă!
Îmi place.
În copilărie, simțeam mereu că nu-mi găseam pe deplin locul în familie
sau că nu eram înțeleasă.
De aceea, familia pe care mi-am ales-o înseamnă atât de mult pentru mine.
Ne cunoaștem de atâta timp.
- Unde te duci? - Sus.
- Cât de sus? - Foarte sus.
Șase, șapte și opt, hai!
Cred că bucuria aceea revine cu cât îți permiți mai mult
să te reconectezi la ce îți place cu adevărat în meseria ta.
Și o să găsești din nou bucuria aia.
Găsește ce iubești la asta, stai aproape de oamenii care-ți dau energie
și încearcă să regăsești bucuria în ceea ce faci.
Da, e greu de digerat.
- O să fii bine? - Mereu.
- Îmi pare rău. - E în regulă.
- Așa e viața. - Da.
Nu simți suișurile dacă nu simți coborâșurile.
Simți nevoia să dai citate inspiraționale?
Da.
Ce alte citate ar trebui să știe lumea?
Știi…
Am crezut mereu ceva. Și asta e o idee originală…
Fii schimbarea pe care vrei s-o vezi în lume!
- E profund. - Da.
Fii schimbarea pe care vrei s-o vezi în lume.
Dacă mișcarea îți spune poveștile și îți exprimă emoțiile,
cred că acolo ți-e locul acum.
Știu ce am de făcut.
Simt că am un mesaj de transmis tocmai de aceea știu că mai pot dansa.
Categoric! Mai poți dansa.
Asta îți spune multe despre ce trebuie să faci pentru tine.
Am înțeles mereu lumea din jurul meu și locul meu în ea prin dans.
Am învățat atât de multe.
Și vreau să împărtășesc asta lumii.
E timpul să creez ceva.
Vei regăsi acea bucurie.
Să începem!
Ai tot ce-ți trebuie, jocul e-n mâna ta Trăiești fiecare clipă ca o nebunie bună
Orice orizont devine infinit
Cum e?
Infinit!
Cum suntem noi?
Perfecți!
Suntem perfecți într-un spațiu ideal
Și-l facem să pară aproape ireal
Și noi…
Excelent!
Tot ce aduceți e magic și frumos și așa trebuie să fie.
Mulțumesc că ați acceptat!
Hai să facem un spectacol!
Da.
Crezi că ai putea să le povestești cum ți-ai dat seama că și tu ești așa?
Când mi-am dat seama că așa sunt,
nu știam nimic despre autism.
Nu știam absolut nimic.
Cred că majoritatea știți povestea,
dar mi-am dat seama că aș putea fi autistă
uitându-mă la documentarul lui Alex despre Amy Schumer.
Era despre sarcina lui Amy și despre pregătirea unui spectacol,
dar filmul avea și o secțiune separată despre soțul ei, Chris.
În film, Chris primește, până la urmă,
diagnosticul de tulburare de spectru autist.
Felul în care a fost prezentat în documentar a fost atât de brusc.
Ea îl iubea, dar între ei exista o problemă de comunicare
și au mers la doctor.
Și, urmărind episodul, am avut revelația că și eu sunt autistă.
Nu mă gândisem niciodată la asta.
Mă uitam la tine cum vorbești
și la felul în care vorbea familia ta despre tine.
Nici acum nu știu ce s-a întâmplat.
Dar mi-am zis: „Mă regăsesc în ce se întâmplă.”
Ei își dau seama că ești diferit, dar nu-ți spun asta.
Dacă ești cu cineva din spectru, trebuie să iubești asta la ei.
Am descoperit cine sunt datorită curajului altcuiva.
De asta vreau să fac spectacolul.
Îmi amintesc clipa în care mi-am dat seama și parcă s-a deschis o lume nouă.
Cred că în cazul majorității revelațiilor, când e ceva atât de important,
simți că se prăbușește lumea peste tine, dar tu ai simțit că lumea ți se deschide.
Și cred că e ceva foarte frumos în nevoia asta de a simți
că felul în care trăiești și felul în care vezi lumea sunt reale,
că „asta e mintea mea”.
O trăsătură a autismului, mai ales la nivelul 1, e mascarea.
Merg mână în mână.
Ideea că „nu ai voie” să exiști așa cum ești tu cu adevărat.
Așa că începi să-ți maschezi diferite aspecte ale personalității.
Și, în timp, se acumulează până în punctul în care
nici nu-ți dai seama că faci asta în mod conștient.
Când îți dai seama că o faci și vrei să te oprești,
e aproape imposibil.
Și ideea de a ști cine ești dincolo de toate astea
pare la fel de imposibilă.
Avem imagini chiar și de la ecografia lui Jenn.
Tatăl ei a filmat totul.
Ce spectacol puneți la cale?
E greu de explicat.
Încerc să creez un mediu de analiză a diagnosticului lui Jenn,
o expresie a modului în care a supraviețuit prin mișcare
și cum și-a creat o mare parte din arsenalul de mișcări
prin autostimulare, ticuri sau anxietăți.
Când eram mică, îmi plăcea senzația de amețeală.
Făcea totul să dispară, la propriu.
E o analiză a evoluției
unui arsenal de mișcări pe care nu știa că îl are.
E ca și cum aș face mișcarea instinctiv,
iar apoi o analizez și înțeleg ce simțeam atunci.
Dansul a fost metoda ta de reglare,
încă din copilărie, când fluturai din mâini și te roteai.
Învârte-te!
Au devenit ceva pozitiv.
Cred că dansul te-a conectat în multe feluri
cu oameni din lumea dansului care au vrut să-ți devină prieteni,
fiindcă aveați o pasiune comună.
Învârte-mă!
Asta mi s-a părut o revelație foarte puternică.
Când făceam acele lucruri, oamenii spuneau că dansez.
Repetarea mișcării te-a conectat.
Și prin dans asta s-a transformat în comunicare
și te-a apropiat de mulți oameni, pentru că nu e nevoie de cuvinte.
Comunici prin intermediul corpului.
Ești o persoană care privește alte persoane
cărora le e mai ușor să se conecteze social,
dar nu văd lumea în felul frumos în care o vezi tu.
E ceva de sărbătorit, nu e ceva negativ, pentru că e frumos.
Dr. Kim…
- Știu. Ea… - Putem vorbi despre dr. Kim?
E un mod frumos de a calma pe cineva care a primit o informație nouă
ce i-ar putea schimba complet cursul vieții.
- Așa! - Perfecțiune!
Sonya a fost o prezență constantă în cariera și în viața mea.
Niciun aspect al acestui proiect nu ar fi existat dacă n-am fi fost unite.
Mi-a spus ceva pe acoperiș. Am crezut că…
„Trebuie să-ți zic ceva.” Am zis: „Futu-i!”
Discuția a devenit serioasă.
Și te-am întrebat: „Ești gravidă? Pleci?
Ce-am făcut?”
- Atâtea întrebări! - Da.
- I-am zis: „Sunt autistă.” - Iar eu: „Aoleu!”
- „Aoleu!” - „Aoleu!”
„Da, frate! Bine. Și acum ce facem?”
De-asta e uimitor.
Nu diagnosticul în sine și nici experiența de a fi autistă.
Ci faptul că am trăit 34 de ani fără să știu.
Am trăit multe împreună, iar asta se simte și aici.
CU 15 ANI ÎN URMĂ CURSUL SONYEI
Aș fi vrut să știu cu ce se lupta în relația noastră și la muncă.
Pentru că, dacă aș fi știut,
aș fi putut s-o ajut să-și trăiască viața,
dar și să simtă că viața ei e mai ușoară.
Un pic mai ușoară.
Nu știam.
Asta e ideea.
Dacă nu știi, nu ai nici măcar un punct de plecare.
- N-ai nici măcar o șansă. - Da.
Tu te întristezi din cauza asta,
dar tu ești cea care m-a înțeles cel mai bine.
Ce ironic!
Să facem spectacolul împreună!
Împreună.
Nu te apropia, că o să plâng.
Te iubesc Dar o să-ți pierzi mințile
O s-o fac În stilul teatrului muzical
Poate n-o să plângi
Simt un nivel de epuizare cum nu am mai trăit niciodată.
Nu mă pot mișca.
De aceea, procesul ăsta și crearea acestui spectacol
par cumva o întâmplare fericită.
Pentru că mă simt departe de ceea ce știam înainte
și, dacă nu fac ceva de genul ăsta acum simt că aș putea să pierd totul.
Înțelegi?
Trebuie să mă regăsesc în acest loc care e ca acasă.
Cum era înainte.
Altfel, nu știu dacă voi mai reveni.
Îi iubesc pe oamenii ăștia. Sunt familia mea.
E ceva legat de combinația dintre vocea lui Kim
și prezența lor în spațiu.
Vă mulțumesc tuturor celor din sală!
Nu știu. E ca și cum viața și arta s-ar întâlni
într-un fel foarte cool, pe care nu l-am mai trăit până acum.
Am văzut asta la alții, dar nu și la mine.
E foarte tare.
Jenn, ne pui înregistrarea, de vreme ce tu…
Asta e tot, pe scurt.
Aveți întrebări pentru mine?
- Da. - Bine!
E interesant. Încă o dată!
Asta e tot, pe scurt. Aveți întrebări pentru mine?
Asta ar putea fi șmecheria care deblochează totul.
„Da, am. Iată întrebările mele.” Exact așa.
E grozav. Încă o dată! Bravo, Jenn!
Aveți întrebări pentru mine?
Îmi place. Să continuăm!
Uitați-vă!
Mi se rupe părul.
Efectiv, îmi cade foarte mult păr.
Uitați-vă!
Toate firele sunt rupte.
Și îmi cade părul.
Ce mi se întâmplă?
Cât timp o să mai fiu așa?
Nu mă simt bine.
Vrei să vorbești cu Alex? Și el trece prin asta destul de des.
Alex.
Ce?
Îl sun pe Alex.
APELARE ALEX HAMMER
Tot nu răspunde?
Aștept să mă sune Alex pe mine.
Bine.
Alex a sunat.
Salut!
- Unde ai fost? - Ce se întâmplă?
M-am internat din nou.
Ce s-a întâmplat?
A fost aceeași problemă ca înainte.
E groaznic! De ce?
Am o variantă a sindromului Guillain-Barré numită sindromul Miller Fisher.
Și tot revine, iar și iar și iar.
Cum e posibil?
În cazul meu, nu știu ce anume o provoacă,
în afară de stresul psihic și fizic.
Dar mi se întâmplă de când mă știu.
Cum adică?
Chiar nu înțeleg.
Dar face parte din ceva mai amplu.
Vrei să ne spui?
Mă afectează atât de tare, încât nu pot funcționa fizic și psihic.
Poți să explici puțin mai mult?
Am știut mereu ce e depresia, pentru că eram mereu adâncită în ea.
Nu mi-am dat seama.
Cunoșteam cuvântul „anxietate”, dar nu știam ce înseamnă.
Când am înțeles ce înseamnă, mi-am dat seama că e starea mea de bază.
Adevărul e că așa a fost mereu pentru mine.
Am avut depresie și anxietate atât de mult timp,
încât nici nu-mi dădeam seama că sufăr,
pentru că credeam că așa e viața.
Și eu.
- Da, iau medicamente de mulți ani. - Da.
Te ajută să nu mai fii atât de anxios, dar tot ai crize majore de anxietate.
Tot mai ai episoade depresive.
Fizic, ești cât se poate de sănătos. Faci cât se poate de mult sport.
Ești și abstinent.
Serios acum, ce altceva ai mai putea face?
- Da. - Și tot te simți ca naiba.
Practic…
Simt că pot să vă spun asta acum.
Am aflat acum ceva vreme că sunt…
bipolar.
Și… mă afectează
mai profund decât îmi place să recunosc.
Sistemul meu imunitar o ia razna
și corpul meu cedează.
La fel.
Sunt goală. Nu mai e nimic în mine.
- Absolut nimic. - Da.
Nu asta urmărim, să scăpăm definitiv de episoadele astea.
Da.
Încercăm să le acceptăm ca parte din viață.
- Nu eu trebuia să te consolez? - Înțeleg.
Dar, știind că nu ești singur, că nu e vina ta,
uneori e suficient ca să te ajute să mergi mai departe.
Mulțumesc că m-ai ascultat.
Cel mai greu e să spui asta cu voce tare.
Tu faci să fie mai ușor.
Mai avem de înțeles niște chestii.
Simți tristețe sau ușurare acum?
Nu, simt că mă schimb.
Mă schimb și e trist…
dar bine.
SOLO JENN, 1998
Ce fel de schimbări simți?
Cred că e vorba despre a renunța la ideea
pe care o aveam despre cine credeam că sunt.
Jennifer e o elevă eminentă, căreia îi place școala și dansul.
Când va fi mare, speră să fie o dansatoare faimoasă.
Jennifer mulțumește familiei pentru sprijin.
Îi iubește foarte mult.
Eram obsedată de dans. Mereu am fost și mereu voi fi.
Îmi plăcea că mă pierdeam în muncă și în dans.
Ai spune că atunci te simți împăcată când dansezi?
Da.
Cred că atunci nu mai există nimic altceva,
dar ajung și într-un punct în care îmi ignor complet nevoile.
În lumea dansului,
ești înconjurată de oameni care nu respectă echilibrul.
E o cultură a…
forțării.
Tu ai tendința să te forțezi până cazi din picioare.
Am ajuns la epuizare.
Când am vorbit despre epuizare la persoanele cu TSA,
maneta aceea, comutatorul acela merge până la capăt, de fiecare dată.
Știi să te forțezi până când efectiv te prăbușești pe jos.
De unde știu când am terminat?
Căci când am terminat
E mereu mai mult de făcut
Mai mult de făcut
Mai mult
Simt că înnebunesc.
Simt că înnebunesc. Parcă nu știu…
nimic.
Mi-e frică și…
Nu știam că…
o să fie atât de greu…
să aflu toate astea despre mine.
Nu e timp de așteptat
Sau de gândit
De unde să știu cum?
Se schimbă ceva când poți să recunoști
și să dai nume experiențelor și sentimentelor pe care le-ai avut.
Le face mult mai reale.
Du-te!
E greu, fiindcă ești obosită.
„Totul sau nimic” se vede și în felul de a acționa.
Du-te!
Ai și tendința să exagerezi.
Așa că ajungi aproape te epuizezi complet
și corpul tău zice: „Stai puțin, trebuie să ne oprim.”
Continuă! Hai, hai!
Cum e șoldul?
E rău de tot.
Am făcut tot ce trebuia și nimic nu ajută. Începe să mă sperie puțin.
Hai!
- Te ajută ceva? - Am dureri cronice din adolescență.
Acolo.
Mai mult! Hai!
Ți-a verificat cineva toate analizele de sânge,
ca să vadă dacă e ceva de natură autoimună?
Știu c-am vorbit despre asta,
dar există o corelație mai puternică între autoimunitate și TSA.
Du-te!
Markerii mei de lupus erau…
Du-te!
…crescuți.
Du-te…
Nu ești ca majoritatea dansatorilor.
Ai un diagnostic de bază și o problemă autoimună.
Știu că stresul poate declanșa un puseu.
Nu te gândi la bani acum.
- Nu vreau să mai produc un spectacol. - Nu o vei face.
Mai ales unul în care și dansez.
Nu am primit cel mai mare grant la care am aplicat.
Am fost finaliști,
dar e o mare dezamăgire
pentru că acum trebuie să strângem fonduri de la zero.
Ai fost învățată să înduri durerea.
Ai fost învățată să înduri disconfortul.
Ce să fac?
Mă copleșește totul.
Mai mult
Vreau să mă concentrez pe un singur lucru.
Pe lângă spectacol, predau și fac coregrafii
și nu-s activități secundare.
Mă dedic în totalitate.
Dar mă seacă de energie.
N-am timp să aștept
N-am timp să gândesc
N-am timp să simt
Ar trebui să fac mai mult?
O să fac mai mult
Mai mult
Și e extrem de epuizant să treci prin asta și să te expui în felul ăsta.
Asta explică de ce spui:
„Am trecut prin multe și tot ce-mi doresc acum e liniște.”
Tot ce vreau e ca-n fiecare zi să-mi fac treaba.
Fie că știu ce fac, fie că nu.
Du-te!
Ce să fac mai mult?
Ar trebui să fac mai mult?
Ar trebui? Ar trebui?
Ar trebui?
Te consumă stilul nostru de viață?
Da, vreau să scap de povara de a ne susține stilul de viață.
Putem anula spectacolul.
Nu trebuie să-l faci pentru ceilalți, pentru lumea din afară, Sonya sau Alex…
Nu. Vreau să fac spectacolul ăsta.
Dar asta e tot ce vreau să fac. Nu vreau să fac altceva.
Hai s-o facem!
Să fac mai mult?
O să fac mai mult…
Trebuie să te sprijini pe mine. Nu ești o povară. Ești sora mea.
- Cum mai faci față? - Sunt obsedată.
Sunt obsedată de dans, de idei
și ca sora mea de suflet să se simtă mai bine.
Prăbușește-te pe mine. Te prind.
Fac asta doar din dorința de a da ceva mai departe.
E ca un ecou.
Cel mai important e ca piesa asta să ajungă la cei care au nevoie de ea.
Sunt mulți oameni.
Vom găsi o cale.
Știu că spectacolul va avea loc.
O simt în adâncul sufletului.
Nu știu unde sau când se va întâmpla. Și nu știu cum se va întâmpla.
Simt că multe aspecte ale carierei mele mă consumă prea mult.
Da, a fost minunat, dar n-aș recomanda-o oricui.
Asta e pasiunea mea specială, iar pentru mine dansul a fost un refugiu.
Ce te sperie cel mai mult când te gândești să pleci din oraș?
Acum că știi că se va întâmpla.
Sunt prea multe schimbări deodată.
Și nu știu cum va arăta viitorul.
Ne vindem casa visurilor, pe care nu ne mai permitem s-o păstrăm.
Nu și dacă facem arta pe care vrem s-o facem.
Da, am decis să anulez toate proiectele din toamnă.
Nu știu ce se va întâmpla. N-am mai făcut asta.
Am refuzat proiecte în valoare de 50.000 de dolari.
Ai zis cinci, nu 50, nu?
Am refuzat proiecte în valoare de 50.000 de dolari.
E bine. Da!
Bun, asta e…! Noroc!
Noroc! Nu-mi mai permit nici pantaloni.
Da, habar n-am ce urmează, în afară de spectacolul ăsta.
Simt că fac pași înapoi ca să fac pași înainte.
Așa suntem noi.
- Ca cei doi șobolani? - Din Jersey.
- Care se mută în Jersey. - Tu ești cel gras.
Eu sunt ăla gras?
Nu vom mai fi aproape de priveliștea asta.
Nici vorbă.
Dar chiar dacă eșuăm,
tot va fi mai bine decât să stăm aici și să privim rațele cum înoată.
În linie dreaptă.
Și rațele ne zic să ne facem ordine în viață.
- Așa se simte echilibrul. - Da.
Poate că prin ce faci vei schimba felul în care lumea dansului vede asta.
E important să te forțezi ca atlet, dar și odihna e importantă.
La fel și alimentația și echilibrul.
Mintea, sănătatea, emoțiile, toate fac parte din asta.
Iar atunci când toate vor fi în echilibru, va ieși ceva cu adevărat incredibil.
Da, asta vreau să aflu, cum ar putea fi.
Mulțumesc, Jennifer!
Da, îmi place cum sună. Fiindcă nu știi încă, dar o să afli.
Cea mai autentică artă e cea pe care o faci instinctiv.
Ești doar prezent în ea.
Ca Jenn, și eu văd lumea cu alți ochi acum
și încep să înțeleg ce m-a legat de Jenn de la început
și ce a legat-o pe ea de mine și de ce ne-am…
Încerc să înțeleg duritatea pe care o aveam în anii '90,
când eram trist, obraznic, beam prea mult,
și îmi îngropam toate frustrările și încercam să supraviețuiesc.
Trebuie să renunț complet la vechiul Ian
și e al naibii de greu să fac asta în același timp cu ea, în perioada asta.
Mă doare rău șoldul.
Unde sunt cheile?
Am avut eu cheile?
Vin imediat.
Pare stresat.
- Trece printr-o perioadă grea. - Bine.
Fac ultima baie în apartamentul nostru din New York,
dar cred că e bine.
Ne mutăm în Jersey pentru o vreme.
Cine știe pentru cât timp.
Dar mai întâi…
Du-mă acasă
Du-mă…
Deficiențe persistente în comunicarea și interacțiunea socială,
în diferite contexte.
Ia-mă acasă
Acasă
A fost un loc minunat în care să crești,
un loc în care te simțeai în siguranță, ca acasă.
E foarte liniștitor să fii în natură.
Jenn!
Fir-ar să fie!
E un mediu care nu te presează
să ai un răspuns sau să fii reglată senzorial.
Pe măsură ce gândesc tot mai limpede, mă simt și puțin ca o adolescentă.
Chiar simt că trăiesc iar totul pentru prima dată
și vreau imediat să aflu de unde vine asta.
E atât de confuz, pentru că e atâta iubire acolo,
dar nu există nicio șansă să comunicăm cu adevărat.
Așa simt.
Dar am avut sentimentul profund că trebuia să plec.
Da.
N-am simțit nimic când am plecat.
LUCRURILE LUI JENN
Deficiențe în utilizarea comportamentelor nonverbale
în interacțiunile sociale.
E o diferență între a iubi și a avea nevoie.
N-ai avut niciodată nevoie de mine cu adevărat.
Mamă!
Nu e adevărat.
MAMA LUI JENN
Jennifer, poți să spui „La mulți ani de Ziua Mamei”?
Ziua Mamei…
Da.
Mi se spunea că sunt egoistă când eram mică.
Hai!
De ce încerci să mă îndepărtezi?
Eram mai combativă.
Mi se spunea că nu-mi pasă de familie, așa că am început să cred asta.
După ce primești diagnosticul, când afli că e ereditar,
recunoști tipare în familie.
- Mi-ai dat mult de gândit. - Scuze.
Nu o pot controla.
La noi în casă, o ascultam orbește pe mama.
Dar eu n-am fost niciodată așa.
Totul pare să pornească de la comunicare.
- Da. - Așa eram eu cu mama.
Nu pot să comunic cu persoana asta.
Mă face să simt că-mi pierd mințile.
Mereu îmi spui: „De ce vrei să știi asta și ce rost are să primești un diagnostic?”
Sau: „Ce schimbă asta? Cui îi pasă?”
Nu-ți înțeleg lumea fiindcă nu m-ai primit în ea.
Nu te-am primit pentru că lipsea ceva foarte important.
Dificultăți în schimbul emoțional și social cu ceilalți.
Ce speri să găsești acolo?
Încerc să găsesc bani pentru spectacol.
- Vrei să vinzi păpușile? - Verific cât aș putea lua pe ele.
Fiecare dintre ele reprezintă multă muncă grea.
Dansul a fost salvarea mea în orașul acela mic.
Nu aveai oportunități, iar oamenii rămâneau acolo.
Mama ta avea dreptate: fără dans, ai fi ajuns rău.
- Da. - Rău de tot.
În Idaho, se vede ceva clar.
Sunt foarte mulți oameni acolo
care n-a avut acces la îngrijire psihologică.
Nu discută despre asta.
Nu e un mediu primitor…
Vin!
…pentru cei considerați diferiți.
Jenn nu se încadra în tiparul acelui oraș.
E un oraș foarte mic.
Când am crescut acolo, populația era de vreo 700 de oameni.
- Cum se numește orașul? - Star.
Dumnezeule! Jurnalul meu de naștere are doar două pagini.
- „Note despre comportament.” - „Voiai să te joci cu copiii mai mari.”
„La vârsta asta, ești independentă și certăreață.”
„Uneori mă întreb dacă o să rezist până la finalul zilei.”
„Ești foarte inteligentă.”
„Îți scrii numele, numeri.”
„Pe alocuri, vocabularul tău e incredibil.”
„Țipi mult. Țipi mult.” Asta scrie?
- Dă-i drumul! - Ai reușit. Scoate-l!
- Dă-i drumul! - Ai reușit.
Nu…
„Cel mai important, te iubim mai mult decât credeam că putem.
Ești minunată. Nu te-aș da pe nimic în lume.
Ești o fetiță foarte matură.
Notat pe 21 februarie 1991.”
Dificultăți în formarea, menținerea și înțelegerea relațiilor.
Se spune că autismul e parțial genetic.
E disfuncțional.
E clar că frații și familia te ajută să te vezi mai bine.
- Se încadrează, nu? - Suntem o familie.
Toate aceste revelații din viața reală se întâmplă în același timp
în care lucrez la crearea spectacolului.
Ține păpușa sus, să se vadă.
Descoperirile din viața mea
ajung în fața mea pe scenă într-un fel minunat și organic.
Ursulețul? Unde e ursulețul?
Unde e ursulețul?
Cred că e la tine.
Unde e ursulețul?
- E drăguță. Nu m-a văzut. - Știe să se târască.
Într-o lume perfectă, aș putea să trag tone de material.
Da.
Să am un munte de material la picioarele mele când termin.
Da.
Ne spui ceva despre spectacol?
- Și ce înseamnă pentru tine? - Da.
Acolo e casa mamei lui Robbyn.
Bună, bunico!
Acasă la bunica,
îmi amintesc că mă jucam și că mă simțeam liberă.
Cucu-bau!
Avea un mod înnăscut de a ști
cum să mă lase să fac lucruri iar și iar.
Mă simțeam liberă, fiindcă nu mă oprea niciodată.
Puneam aceeași melodie de o sută de ori și nu-mi spunea niciodată să o opresc.
Șervețelele au legătură cu faptul că, în copilărie, nu puteam țopăi.
Kim zice că e ceva frecvent la copiii autiști.
Le e greu să țopăie.
Bunica m-a învățat să sar dându-mi o cutie de șervețele.
Zicea: „Când pășești, iei șervețelul, iar când sari, îl arunci.”
Așa am învățat să sar.
Îmi amintesc că toată sufrageria era plină de șervețele.
Nu mă punea să le strâng
și nici nu mă învinovățea că făcusem dezordine.
Așa am învățat să sar.
De acolo vine ideea cu șervețelele.
Te-a învățat să te miști ritmic.
Persoanele cu TSA au adesea o disfluență motorie,
așa că mișcările lor nu sunt întotdeauna ritmate.
De aceea, ți-a fost greu să sari.
Bunica ta te-a ajutat să înveți într-un mod foarte vizual, cu șervețelele,
și a reușit să-ți arate cum să pășești când tragi șervețelele
și cum să sari când le arunci.
Și, după ce a făcut asta, ți-a ieșit.
Așa creezi o conexiune cu cei care au TSA.
Te adaptezi la modul lor de a înțelege.
Ce dar ți-a făcut!
SOȚIE - MAMĂ - BUNICĂ
Jennifer a învățat să fie independentă de la o vârstă fragedă.
Eu am învățat abia după ce a murit mama.
Te bazai pe ea.
Da.
Și mi-am dorit asta pentru tine.
Nu te-am urât niciodată.
Te-am iubit așa cum erai.
Doar că uneori aveam nevoie de ajutor.
Ce dar ți-a făcut!
Da.
- Alo? - Bună!
- Spune-i repede!
Cei de la Perelman vor să punem în scenă spectacolul la ei.
- Nu pot să cred! - Ce-i asta?
Vom face parte din stagiunea inaugurală.
Sonya a primit azi un e-mail de la Bill, directorul artistic.
A spus: „Iartă-mă că-ți răspund târziu. A fost nebunie curată.
Vrem să ajutăm la realizarea acestui spectacol.
Mulțumim, Sonya, că ne-ai adus acest proiect minunat.”
Nu e normal.
Așa ar trebui să se numească documentarul.
Da, așa ar trebui.
E dincolo de…
E dincolo de orice mi-aș fi putut imagina. Pe bune!
- Da. E incredibil! - Da.
Nu știam că așa ceva e posibil.
E nebunie curată.
Ca să ai succes, trebuie doar să treci printr-o traumă.
Altfel nu te bagă nimeni în seamă.
Sari!
Îți imaginezi cum va fi.
Mă bucur de moment. E tare!
Vreau să știi că voi fi mereu aici pentru tine,
dar și că ai dreptul să spui ce nevoie ai în viață.
Azi ai avut nevoie de mine
și mă bucur că ți-am putut oferi spațiul în care să te poți deschide.
Mă bucur că ai apelat la mine și că ai făcut pasul ăsta.
Ai întrebări pentru mine?
Da, am.
M-aș bucura să discutăm dacă simți nevoia.
Da. Cred că mi-ar prinde bine.
- Mulțumesc! - Cu plăcere.
E încurajator, fiindcă știu de ce o fac.
- Cred că și tu știi. - Da.
- Avem un motiv. - Da.
Părinții care știu că copilul lor e autist sau ar putea fi în spectru,
dar aleg să nu-l identifice…
„Să așteptăm să vedem dacă trece.”
E foarte trist, fiindcă acel copil știe
că nu e ca ceilalți copii.
Dacă ignori asta, îi înveți să se ignore pe ei înșiși.
Nu spun că e rău-intenționat.
- O fac din dragoste. - Cred că îi ajută.
Dar, ca cineva care a fost diagnosticată destul de târziu în viață,
mi-aș fi dorit să fi știut mai devreme.
Mi-aș fi dorit să fi știut mai devreme. Fără îndoială!
Și eu.
- Da. - De ce nu iei camera de la Alex?
- Bine. - Îndreapt-o spre el.
- Bine. - E în regulă?
- Da. - E pornită?
- Scrie „înregistrare”, nu? - Da.
Alex!
- Se întâmplă multe. - Da.
- Încă se întâmplă. - Da.
Și mă întreb unde te afli în toată nebunia asta.
Spune ceva!
N-am ce să-ți spun.
Știu. Stai, ești stresat?
Nu. Cred că există o cale mai bună.
Mă simt norocos că te-am găsit.
Nu mă arunca încă.
- Când și cum ne-am găsit. - Ce frumos!
Sau ne-am găsit reciproc.
Dintr-un motiv care se transformă în ceva mai mare decât noi doi.
Înțeleg perfect.
Mi-ai devenit o prietenă de nădejde.
Alex e aici.
Dar îmi dau seama că semănăm mai mult decât credeam.
Știi că nu-mi place asta.
Pentru că te poți ascunde atât de bine de ceilalți.
Oricând te poți simți deosebit.
Dar simt că te-am văzut…
Te-am văzut cu adevărat.
Mi-am dat seama că ești… o oglindă.
Mai știe cineva că ești autist, în afară de mine și de dr. Gilbert?
Nu.
Ai ascuns părți din tine care nu-ți plăceau.
Da.
Și acum ți se cere să expui părțile din tine
pe care ai încercat să le ascunzi o viață întreagă.
A fost un moment în care… s-a rupt totul.
Și acum câțiva ani, pur și simplu m-am închis în mine.
Nu știam ce să fac. Atunci mi-a fost foarte rău.
Îmi afecta munca, familia și relațiile cu prietenii.
Nu puteam face nimic.
Unde simți tristețea în corp?
Peste tot.
Nu mai știi ce să spui.
- Înțeleg. - Da.
Nu pot să mă uit în ochii oamenilor și să comunic.
De ce crezi că suntem așa?
Am întrebări despre sentimente și de emoții.
Prima e despre fericire. Ce te face fericit?
Familia. Sunt norocos din punctul ăsta de vedere.
- Bună, mamă! - Bună, dragule!
- Filmezi? - Da.
- Vai! - Spune ceva frumos!
- Te iubesc! - Mersi!
- Mă bucur pentru tine. - Mulțumesc!
Da, uite-i pe băieții Hammer!
Mă inspir mult de la fratele meu, fiindcă îl admir.
O mare parte din mine vine de la el.
- Știu că sunteți foarte apropiați. - Da.
E nebun.
Și mai e Miguel.
SOȚUL LUI ALEX
Îl iubesc pe omul ăla.
Dacă nu l-aș fi cunoscut pe Miguel, nu știu ce s-ar fi întâmplat cu mine.
Da, din punctul meu de vedere, te încadrezi clar în acest diagnostic.
Dar ce părere ai tu?
Sincer să fiu, nu mă așteptam să aud asta.
Ce simți acum?
Nu mă așteptam.
Oamenii spun des: „Nu pari autist. Nu se vede.
Nu dai impresia asta.” Sau: „De ce contează?”
Pentru că știu că există oameni cu autism mai sever
și simt că au mai multă nevoie de sprijin.
Dacă eu aș fi diagnosticat, aș simți că iau locul altcuiva.
Nu știu de ce. Pentru că ești adult și ai trecut deja prin ce era mai greu.
Mulți gândesc așa.
După atâta timp în care ai dovedit că te descurci,
de ce ai vrea o etichetă atât de oribilă ca autismul?
De ce n-ai alege să pari în continuare o persoană neurotipică?
De ce te-ai expune în felul ăsta?
- Asta spun ei. - Da, m-am săturat să mă prefac.
- Asta trebuie să se schimbe. - Da.
NU E REAL
Sunteți gata?
TRATAMENT FACIAL GRATUIT
Am ezitat puțin.
- Nu știam dacă e prea ciudat. - Nu, trebuie și mai mult.
E foarte tare!
- Știi că sunt monteur de film. - Cum e?
Parcă ai încerca să rezolvi un puzzle cu o infinitate de combinații posibile,
și, în același timp, să creezi puzzle-ul.
Îmi place ideea că am aflat că mintea mea e, pur și simplu, construită
să proceseze, să vadă și să creeze lucrurile altfel.
Da.
Succesul a venit din obsesia mea pentru asta,
dar și din ignoranța față de limitele mele.
Categoric!
Să-i dăm drumul!
Hai, Hammer!
Asemenea ție, când a trebuit să supraviețuiesc din asta,
am simțit, ca artist, că mi-am pierdut scopul.
N-am înțeles complexitatea lucrurilor, jocurile de culise
și de ce nu mai aveam încredere în mulți oameni.
Nu mă bucur că am ajuns în punctul ăsta.
- Vorbesc aiurea. - Nu, explici bine.
Am o încredere oarbă în oameni, mai mare decât ar trebui.
Tind să iau oamenii exact așa cum se prezintă.
Iar din cauza asta oamenii ajung să profite de tine.
Asta-mi dă mereu bătăi de cap.
Asemenea ție, puteam trece peste orice,
dar tot ca tine, ardeam intens și apoi mă epuizam.
Nu înțelegeam epuizarea autistă și nu știam cum să-i fac față.
Da.
Nici cel mai bun prieten al meu, Ray, nu înțelegea.
Este!
Urăsc să fiu filmat, dar o fac pentru voi. Vă iubesc!
Semănam foarte mult.
Semănam foarte mult și îi cunoșteam personalitatea.
Îi știam temerile și furia, dar și ce arăta lumii,
adică ceva complet diferit.
În afară de Ray,
n-am vorbit cu nimeni despre nimic.
Era foarte sociabil.
Dar o făcea ca să compenseze.
Ca și în cazul lui Jenn,
am văzut o latură a lui Ray pe care puțini o cunoșteau.
Și m-am văzut pe mine.
A fost o sursă de inspirație. A adus lumină în viața mea.
Acum câțiva ani,
s-a sinucis aruncându-se de la fereastra unui bloc.
Și nu pot să nu mă gândesc
că, dacă am fi știut amândoi atunci ce știu acum,
poate ar fi reușit să urmeze un drum mai bun cu ajutorul potrivit.
PERSOANELE AUTISTE AU UN RISC DE SUICID DE PÂNĂ LA 9 ORI MAI MARE
Să schimbăm tonul. Ce părere ai despre film?
Fiindcă mă gândesc să schimb totul.
Tu ce părere ai? Am rezonat enorm cu tine în film.
Experiențele reale îți vor schimba perspectiva.
Deși spui povestea mea,
experiența ta și perspectiva ta
sunt o parte importantă a filmului.
Trebuie să-ți lași amprenta.
De obicei, nu tu ești cel care se expune.
Tu prezinți ce a ales altcineva să împărtășească.
Nu doar tu ești în lumina reflectoarelor.
- E înfricoșător. - Da.
La început, nu făceam parte din poveste, dar e singura pe care o avem.
N-aș vorbi niciodată cu nimeni despre nimic.
N-am mai avut așa ceva înainte, nici măcar cu Miguel.
Pentru că mereu am pus asta…
De ce ți-e frică?
De rușinea asta. Nu știu de ce.
E foarte greu să treci peste asta
pentru că nu m-am integrat niciodată.
Așa că am căutat aprobare oriunde am putut,
ceea ce m-a făcut ușor de manipulat să fac lucruri cum ar fi…
Am fost abuzat sexual când eram mic.
Doamne!
N-am spus asta niciodată cu voce tare.
Câți ani aveai când a început totul?
Cred că cinci sau șase ani.
Doamne! Erai foarte mic.
- Da. - Alex…
Partea dificilă a abuzului e că rămâne atât de bine ascuns.
Din păcate, persoana aceea te-a învățat
să te ascunzi, să taci și să nu fii tu însuți.
Corelația e mai puternică decât în cazul persoanelor neurotipice.
Mi-era teamă să nu fiu perceput drept gay.
Am înțeles.
De-asta mă temeam cel mai mult și cred că de asta am tăcut.
Nu reușeam să înțeleg. Dar lumea îmi spunea că e rău să fii gay.
Când erai mic, de ce anume îți era teamă?
Că nu voi fi iubit și că voi fi părăsit.
Acum știu că frica aceea nici măcar nu era reală.
Ai consumat enorm de multă energie ca să ții asta în tine atâta timp.
Discuțiile cu tine m-au ajutat să mă apropii mai ușor de Miguel.
N-am crezut că voi putea vorbi cu el fără teamă.
N-am mai simțit asta de când trăia Ray.
Dar acum și Jenn a preluat acest rol pentru mine.
Fiindcă putem procesa lucrurile împreună în loc să le facem singuri.
Eu mă ascund când lucrurile devin rele.
Semănăm în multe privințe.
- E ridicol. - Știu.
- Vrea să fie abstinentă. - Da.
- Își dorește de mult. - Da.
Mai mult ca orice.
Încerc să fiu curajoasă și să vorbesc deschis despre orice.
E foarte important pentru mine.
Dar e un subiect care îmi provoacă multă rușine.
- Și atunci simt că totul… - Da.
Simt că nimic din mine nu e autentic.
Depresia și anxietatea pot fi comorbide cu TSA.
Adesea, oamenii apelează la alcool ca să se liniștească,
pentru că poate deschide uși și poate face totul mai ușor de suportat.
Plângea și mi-a spus: „Mi-e teamă că, dacă rămân cu tine,
nu pot deveni abstinentă, dar nu vreau să trăiesc fără tine.”
Și cred că atunci am zis…
„La naiba!”
Să știți că vă iubesc necondiționat.
Și s-ar putea să fiu printre cei care înțeleg cel mai bine.
Sunt cu câțiva pași înaintea ta.
- Atât. Nu cu mult. - Da.
- Cum ai fost tu cu autismul. - Da.
- Să știi că te poți baza pe mine. - Mulțumesc!
Cu cât le permiți oamenilor să te vadă și să te iubească,
cu atât vei simți mai puternic că ai importanță.
Da.
La mulți ani…
De asta m-am chinuit atât de mult să-mi înțeleg mintea,
cu mult înainte de diagnosticul acesta.
Pentru că sunt îngrozit.
Nu vreau să ajung în punctul în care să simt că nu am altă opțiune
decât să opresc totul.
CU SPRIJIN PERSONALIZAT PENTRU NIVELURILE 1, 2 ȘI 3,
O PERSOANĂ AUTISTĂ ARE ȘANSE MAI MARI SĂ PROSPERE
Ian.
- Ian. - Ce e?
Nu te văd.
- Ce? - Nu te văd.
Nu. Lasă-mă să te văd, ca să știu unde ești.
Unde suntem?
La Jacob's Pillow.
În cel mai frumos studio din America.
Spune-mi unde suntem.
Suntem la The Church, în Sag Harbor.
Spațiul ăsta e magic.
Toate organizațiile astea ne-au oferit nu doar un spațiu ca să lucrăm,
ci, cel mai important, nu ne-au grăbit.
Un asemenea spectacol cere ani de muncă și resurse uriașe.
SPECTACOL ÎN CURS - NU INTRAȚI
În arta noastră și în multe spații,
există o formulă care e aceeași de mult timp
și care nu mai funcționează.
Dacă am putea să atenuăm asta și să explorăm asta împreună,
și să nu considerăm situațiile astea ca fiind defecte sau obstacole…
Poate că totul se întâmplă puțin mai încet,
dar ce s-ar întâmpla dacă ai lăsa o minte frumoasă să înțeleagă o idee?
Cum ar fi?
Asta vreau.
Pentru persoanele autiste,
una dintre cele mai comune forme de autostimulare e dansul improvizat.
Aș vrea să improvizez și eu ceva.
Cred că e important să întrebi: „De ce ai nevoie?” Nu: „Ce e în neregulă?”
Jenn nu încearcă să-și trateze autismul sau să se schimbe.
E vorba de conștientizare.
E foarte clar că asta e doar povestea mea
și nu vreau să fac vreo afirmație generală sau grandioasă
despre autism în general sau despre experiența altor persoane.
E important, fiindcă autismul e un spectru
și oamenii au nevoie de diferite tipuri de sprijin.
Cred că momentul acela ar ajuta antebrațul să simtă mai bine opririle.
Momentul în care am înțeles că nu trebuie să-mi schimb mintea
a fost extrem de eliberator.
RACHEL HAUCK SCENOGRAFĂ
Aveți întrebări înainte să începem?
Da, o să fie distractiv.
Da.
HOLLAND ANDREWS COMPOZITOR - INTERPRET
Încercăm să folosim limbajul din criteriile de diagnostic.
Și cred că e foarte interesant să vezi limbajul rigid
pus alături de o experiență umană.
Când citești criteriile DSM pentru autism, totul pare atât de rigid.
Primul cuvânt din fiecare criteriu e: „eșec, anormal, incapacitate, deficiență”.
Iar apoi terapeuta mea descrie acele criterii
cât se poate de frumos și într-o lumină pozitivă.
Când vezi limbajul acela pus în contrast cu imagini ale unui copil,
parcă lucrurile nu se potrivesc.
Așa e.
Pur și simplu, se întâmplă.
Da, și în cazul meu.
Ce
Ce-ai făcut
Când n-ai mai purtat rochia roșie?
Nu te-am întrebat
- Gata! - Bravo!
- Grozav! - De asta suntem aici.
Spune-mi unde suntem.
- Nu te aud. Mai tare! - La La Jolla.
- La Jolla? - La Jolla? Ești tu? Bună!
Da, ne-ar plăcea să petrecem trei luni acolo.
Mulțumesc! Pa!
Suntem la celebrul teatru La Jolla Playhouse,
în sala noastră de repetiții,
din La Jolla, California.
VOCE
Prima zi.
Prima zi!
TOBE
PRICE MCGUFFEY TOBE - INTERPRET
Vedem amintirea asta aici
și e important să vedem tractorul și păpușa.
Spectacolul nostru se va juca și la La Jolla Playhouse.
Cred că suntem primul spectacol de dans inclus
în stagiunea principală.
E un vis devenit realitate să putem veni aici,
să creăm în voie, să ne jucăm,
să eșuăm, să învățăm și să creștem.
- În regulă! - Spectacol reușit! Baftă!
Te simți sprijinit și încurajat.
Da!
E incredibil să ai ocazia să visezi la lucruri mărețe.
A fost minunat!
ARTĂ ȘI CULTURĂ VIAȚA ÎN SPECTRU
Ține-l sus!
FREEMAN
Ți-au scris corect numele.
Încă nu e joi?
Încă nu e joi? Încă nu e joi?
Când o să mai dansez?
ÎNCĂ NU E JOI?
Când Jenn era mică,
cursurile de dans erau joia.
Chiar și când era luni, întreba: „Încă nu e joi?”
- Ce? - Mereu.
Voiam să fie joi și să dansez în fiecare zi,
dar nu știam cum să exprim asta.
Când o să mai dansez?
Aștepta cu nerăbdare ziua de joi, fiindcă îi aducea liniște și eliberare.
Îi oferea o senzație de ordine.
Încă nu e joi?
Mi se pare foarte frumos.
Încă nu e joi?
Ce se întâmplă azi?
E premiera noastră la La Jolla Playhouse și prima reprezentație cu public.
La ce te gândești?
Sunt mândră de noi. Nu-mi vine să cred că au trecut trei ani.
- Da. - Înțelegi?
Cred că o să mă emoționez și mai tare după spectacol,
când îi voi vedea, în sfârșit, pe cei pe care îi iubesc.
Nu știu câți oameni vor veni.
Douăzeci, nouăsprezece, optsprezece, șaptesprezece, șaisprezece, cincisprezece,
paisprezece, treisprezece, doisprezece, unsprezece, zece, nouă, opt, șapte, șase…
Ce nebunie. Ce facem?
…trei, doi, unu!
Ca persoană diagnosticată recent cu autism,
mă redescopăr și îmi redescopăr identitatea artistică,
în timp ce spectacolul prinde contur.
Sunt recunoscătoare că există locuri ca PAC și La Jolla.
Asta spune multe despre curajul lor de a-și asuma riscuri,
fiindcă multe forme de artă se nasc
în forme neobișnuite sau greu de definit.
E un sentiment copleșitor.
Sunt foarte mândră de tine.
Mulțumesc! Te iubesc!
Și eu te iubesc.
Bună dimineața, Jenn!
Să începem!
Perfect!
- Ai văzut cum au sărit toți? - Dansau.
Da, dansau.
Bravo!
- Te iubesc, draga mea! - Te iubesc atât de mult!
Sunt foarte norocoasă.
Sunt profund recunoscătoare că ești în viața mea.
Doamne!
Noi trei suntem ca mema cu Spider-Man. Tu ești autist. Stai, și tu ești. Stai!
Știu.
Măi să fie!
Bun…
Alex, trebuie să mergem. Trebuie să alegem ținuta.
- Revin să confirm. - Te dau afară.
Strigă-mă și vin imediat.
- Te iubesc! - E ultima dată când mă vezi.
- Cum să nu… - Pa! A fost minunat!
Pa! M-am simțit bine.
Când m-ai contactat pentru acest proiect,
nu știai că se va transforma
într-un film despre autism.
Nu.
Ai mai vrea un copil autist?
Da.
- Da? - Te-aș vrea pe tine.
- Tot pe mine? - Da.
Mi-ar face plăcere să te înțeleg puțin mai bine,
dar, chiar și fără asta, aș trece din nou prin tot.
- Bună! - Bună, mamă!
Dă-mi un pupic!
Trebuie să spun că, după ce l-am pierdut pe Ray, în afară de Miguel,
faptul că am putut vorbi cu voi
a fost ceva cu adevărat deosebit pentru mine.
Da.
Fiindcă nu pot face asta cu altcineva.
Chiar dacă totul s-ar termina azi,
dacă documentarul nu ar mai continua, tot simt că…
Și-a făcut treaba.
- V-a salvat viața. Ție și lui Jenn. - Da.
Sună cam melodramatic, dar e adevărat.
- Pentru iubire și viață! - Pentru iubire și viață!
Nu mai putem da înapoi.
A existat o fază înainte de diagnostic și altă după diagnostic.
- ÎD și DD. - Da, exact.
Nu e un capitol nou. E o carte cu totul nouă.
Tot mai mulți oameni își pun poveștile cap la cap,
împărtășesc informații, au acces la informații
și se regăsesc în experiențele altor oameni,
nu în manuale.
Da.
M-am documentat despre mișcare ca terapie pentru persoanele cu TSA
și sunt nerăbdătoare să văd cum îmi va schimba felul în care predau.
Da, cred că ți-l va schimba.
Dacă le împărtășești asta oamenilor, îi ajuți să înțeleagă
că își pot transpune arta sau munca în mișcare,
pentru a se echilibra.
Cred că sunt foarte mulți oameni
care și-au găsit un spațiu sigur în comunitatea dansului,
care, altfel, poate nu ar fi avut vieți atât de vii și liniștite.
Văd asta la studenți,
mai ales la cei cu care am o legătură profundă.
E o poveste incredibilă.
Cei care poate au nevoie de asta mai mult decât își dau seama.
Mă bucur că te pot sprijini și ajuta.
Ai fost atât de amabilă, de înțelegătoare și de minunată,
încât nu pot exprima cât de…
cât de special a fost totul
pentru mine, pentru Jenn…
Nu știu cum să-ți mulțumesc.
Alex…
Dar aș vrea să vin la tine ca pacient. Aș vrea să-ți dau niște bani.
Alex, uneori, banii nu sunt totul în viață.
INTRARE ACTORI
E ca un dar.
Diagnosticul e ca un dar.
PENTRU RAY
Subtitrarea: Marius Sechea