Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
-Är du okej? -Ja.
-Är det ert första barn? -Ja.
Okej.
Här ser ni barnets hjärtslag.
Här är barnets mage.
Här är höger njure, vänster njure,
ryggraden, svanskota, ländrygg,
bröstrygg, skulderblad och armbåge.
Barnet har gott om plats att röra på sig.
Här ser vi barnets huvud.
Här är silhuetten av skallen, sedd uppifrån.
Här ser vi ner i hjärnan.
All anatomi ser normal ut. Barnet har rätt storlek.
Mage, ryggrad, blåsa, njurar, hjärta…
Allt ser normalt ut för ett barn i den här åldern.
VAD ÄR NORMALT
DET SOM ANSES VARA TYPISKT ELLER NORMALT
NEURODIVERGENS - ADJEKTIV
AVVIKELSE I MENTAL ELLER NEUROLOGISK FÖRMÅGA
FRÅN DET SOM ANSES VARA TYPISKT ELLER NORMALT
JENN - 33 ÅR SENARE
Hej, allihop.
Hej.
Vi har inte så mycket tid tillsammans, så…
Många av er kommer snart att ta examen.
När man ska ut i världen finns det mycket som är okänt.
Det är en tid då det känns som att man söker efter råd överallt.
Man söker efter svar och vill förstå hur man ska ta sig fram i livet.
Jag vill påminna er om att ni är här i detta nu.
Se inåt och lita på er själva,
för ni har fler svar härinne än ni tror.
Jag känner mig rädd.
Jag visste inte att det skulle bli så svårt
att få reda på det här om mig själv.
Har du några frågor till mig?
Ja.
Men vid nåt tillfälle insåg jag
att det är farligt att vara nyfiken eller ställa frågor.
Tio och ett…
Vad folk måste förstå
är att vissa upplever världen på ett annat sätt.
Och det otroliga sätt som du uppfattar världen på, det är fantastiskt.
Om dansen skulle tas ifrån mig skulle jag inte veta vem jag är.
Och det är därför som det här förändrar allt.
Berätta mer.
Det blir så annorlunda när man faktiskt kan erkänna
och sätta ord på upplevelser och känslor som man har haft hela livet.
Det gör det mycket mer verkligt.
Det har alltid känts som att det är nåt som inte stämmer.
Allt känns annorlunda nu.
Vi ser utmaningar inom tre områden.
Ett är kommunikation.
Ett är socialisering.
Och ett är repetitiva och stereotypa beteenden.
Du uppfyller alla tre kriterierna.
Jag måste se spår av dem över tid,
genom din historia och din tidiga utveckling.
Det finns en neurobiologi hos en person.
Det börjar tidigt i barndomen
och den följer med en hela livet.
Och du uppfyller kriterierna för autismspektrumtillstånd.
Autismspektrumtillstånd är ett komplext utvecklingstillstånd
som innebär varaktiga begränsningar med socialisering,
svårigheter med verbal och icke-verbal kommunikation,
samt begränsade, repetitiva beteenden.
AST diagnostiseras vanligtvis under småbarnsåldern eller tidig barndom.
Påverkan av AST och svårighetsgraden av symptom varierar för varje person.
Har du några frågor till mig?
Behöver du nåt?
Det känns bara…
Det känns befriande på nåt sätt.
Jag kan inte ens ana hur det känns.
Idag fick jag min officiella diagnos:
autismspektrumtillstånd, nivå 1. "Kräver stöd."
JENNS MAN - PRODUCENT
Packa en väska.
Packa en väska?
-Ja. -Vart ska vi?
För din resa.
-Jag glömde att du inte gillar liknelser. -Det gick rakt över mitt huvud.
Många känslor har dykt upp. Jag…
Jag litar inte riktigt på mitt sinne eller mina tankar.
Det är som…
När jag läser om personlighetsdrag
hos en person med autism eller AST nivå 1…
…så känns det som att jag läser om mitt liv.
Det känns så tydligt, och jag känner verkligen igen mig.
Och i nästa stund känns det som att jag hittar på allt,
eller att jag letar efter en snabb lösning.
Det är ett tankespel jag spelat med mig själv.
Men idag fick jag en officiell diagnos.
Så nu kan jag andas ut
och lära känna…mig själv.
Det känns inte som jag har haft möjligheten att göra det tidigare.
Det är många känslor på en gång, men…
…det känns lovande.
Och jag är tacksam för
att jag har haft möjligheten att gå igenom den här processen.
Varför är du rädd?
Att delta i en dokumentär är min värsta mardröm.
Att behöva kommunicera…
med någon på en så djup nivå och…
Jag litar på Alex, men jag gillar inte att göra saker jag inte känner till.
Du vet svaret på den frågan.
Allt du det du kan har du nån gång lärt dig.
Så vad fick dig att övervinna de tillfällena?
-Jag är helt vilse. -Hur mår du?
-Fint att träffas. -Detsamma.
-Det här är Ian. -Hej, Ian. Jag heter Alex.
Det här känns ändå rätt att göra.
Jag får bara göra det.
Det här är James.
-Oj, kolla in honom. -Oj. Han ger allt.
-Han levererar. -Ja.
-Och legenden i egen hög person… -Det är min första uppvisning.
-Med handen… -Jag vet.
-Kan jag micka dig? -Visst.
Det som stressar mig är att jag inte vet hur man gör en dokumentär
eller hur du jobbar, och…
-Du filmar mig med. -Jag har filmat lite.
Jag har försökt avbilda henne här hemma
och det har varit fantastiskt.
Det känns konstigt, för alla jag träffar vet inte om det här.
Så att tänka på att allt ska filmas… Allt känns galet.
Allt… Varje dag är en dag som jag inte har upplevt än.
-Du lär få spel! -Oj, kolla.
Jag är alltid modigare när det handlar om dans.
När jag är Jenn är jag inte lika djärv.
-Som det vi gör nu. -Det är likadant för mig.
Och med mycket annat i mitt liv, i början av varje interaktion…
Inför varje möjlighet eller jobb känner jag: "Nej, jag vill inte."
Det känns som ett direkt ångestpåslag.
Men sen jag gör det ändå.
Jag är precis likadan.
Det här projektet känns annorlunda. Jag vet inte riktigt vad det är än.
Hela min karriär kretsar kring vad ett uppträdande ger publiken.
Och jag har alltid velat undersöka vad uppträdandet ger artisterna själva.
Ja, absolut.
Och det ledde mig till rörelsebaserad psykoterapi,
vilket bara är ett fint uttryck för:
"kommunikation genom dans när orden inte räcker till".
-Jajamensan. -Det är nåt som är svårt.
SEX ÅR TIDIGARE
-Du var den första jag tänkte på. -Så klart.
Jag vet att det har gått sex år, men jag kontaktade dig
eftersom jag har följt din karriär ända sen vi gjorde en musikvideo ihop.
Det känns som att det var ödet
att jag textade dig samma dag du fick din diagnos.
Jag kan inte släppa det. Det är så bisarrt.
Jag kom hem kvällen innan från att ha varit i LA.
Hennes terapitid var på morgonen. Pang, så kom mejlet.
-Ja. -Och sen blev det ett galet möte.
Vad var det som lockade dig med scenkonst och dans?
Tidigare var mitt svar…
…att jag blev vägledd in i dansen och jag älskade det.
Och att… Det känns som att det här är mitt syfte.
Det känns som att det är vad jag ska göra med mitt liv.
Det är min talang.
Det är så jag får kontakt med folk.
Det är så jag kan hjälpa folk.
Jag har alltid haft känslan av
att jag varit vägledd i mitt liv,
och det har jag fortfarande.
Men jag tror att jag antagligen blev besatt av dans,
just för att jag är autistisk.
Och att det har varit en hjälp för mig
på olika plan, som jag inte har förstått förrän nu.
Okej. Vi får se vart det här leder.
Vi börjar med att jag bara följer efter dig.
-Okej. -Och så ser vi vad som händer.
Då börjar vi.
Ett, två, tre, fyra, fem, sex…
Ja, Barry!
Fem, sex…
Ja!
Ja, sträck ut…
Fyll hela utrymmet i er kvadrat.
Ja.
Rikta ögonen hit. Låt mig se dig.
I början var det bara dans.
Men det var länge sen…
Öppna upp, blomma ut.
…det slutade vara en terapi för mig.
Efter ett tag började dansen ta mer energi än den gav mig.
Ja!
Jag är en människa och när jag ser er dansa,
och inte kan se era ögon,
då kan jag bokstavligen inte känna kontakt med er.
Jag lyckades att försörja mig på det jag älskar,
men det var länge sen
jag kände sann rörelseglädje.
Jag har fortfarande en pågående karriär,
men den ger mig inte samma glädje.
Men jag finns där för mina elever.
Ja! Så är det. Kom igen.
Det är svårt för mig att hitta tillfällen där jag älskar att dansa.
Jag kan förstå hur du har tappat lite av det.
Jag är lyckligt lottad som kan leva på nåt som jag älskar.
Men det är också en förbannelse,
för man kan förlora glädjen i det där man älskar.
Vi landar hårt. Okej?
Vi landar hårt, för det är vi tränade till och det är vad vi vill.
Ja, jag har disciplin,
men jag älskar att se ansträngning i dans.
Jag gillar inte när det ser för lätt, för perfekt eller för polerat ut.
Jag gillar särskilt att se det hos kvinnor.
Jag vill se kraften och ansträngningen bakom det ni gör.
Men det är svårt.
Det här studion är legendarisk för mig.
Jag växte upp i Idaho, mitt ute i ingenstans,
och jag brukade se Steps on Broadway i danstidningar och…
Den här studion…
Jag ville så gärna komma hit.
Och det faktum att jag är här med er
och alla bekanta ansikten som jag har sett i flera år,
det får mig att känna mig tacksam.
-Ni… -Vi älskar dig!
Fem, sex, sju, åtta…
Symptomen finns där under tidig utvecklingsperiod,
men de blir kanske inte fullt synliga
förrän sociala krav överstiger de begränsade förmågorna,
eller så kan de maskeras genom inlärda strategier senare i livet.
SYMPTOMEN KAN MASKERAS SENARE I LIVET
Jennifer!
-Hej! -Hälsa!
-Okej, kom igen! -Hej!
Titta här.
-Ja, kom igen. -Hej!
Vad är det för fel på dig?
Jag säger hej från min favoritplats på jorden.
Det här är min lyckoplats.
Jag älskar det här.
Klockan är ett på tisdagseftermiddagen.
Och det här är mitt andra bad idag.
Det är en sån dag idag.
Vad känner du?
Stimming är något man gör med sin kropp för att kunna reglera sig själv.
Vad känner du?
Allt som hjälper en person att reglera sig själv
är ett slags stimulerande beteende.
Fina tår.
När du var yngre
tror jag att du självstimulerade när du snurrade.
Dina föräldrar kallade det för dans.
Fortsätt dansa.
Ett, två, tre, fyra, fem, sex, sju.
Fem, sex, sju, åtta.
Ett, två, tre, fyra, fem, sex, sju, åtta.
KOREOGRAF/REGISSÖR JENNS BÄSTA VÄN
Kan du röra dig snabbare?
DANSARE - JENNS BÄSTA VÄN
-Så där ja. -Snyggt.
Och andra hållet…
Snyggt.
Steg! Steg, steg, fem! Steg, fem! Spark, spark, fem!
Ett, två, tre, fyra, fem, sex, sju, åtta.
Okej? Ska vi testa med musik?
Ett, två.
Ett, två, tre, fyra, fem, sex, sju, åtta.
Hyperreaktivitet på sensoriska intryck,
eller starka intressen för sensoriska aspekter av miljön.
Tydlig likgiltighet för smärta eller temperatur.
Negativ respons på specifika ljud eller struktur.
En stark lukt- eller känseluppfattning.
Visuell fascination för ljus eller rörelse.
Känns det bra?
-Ja. -Vad känns bra med att dra den där?
Min mänskliga instinkt är att göra så här.
Vibrationen i handen och ljudet.
Jag känner ett sammanhang.
Det finns många uttryck för sociala utmaningar
och även för sensoriska problem.
Är det för ljust?
Det visuella, ljudet, känslan…
-Torka av det på byxorna. -Nej!
-Jennifer, sluta. -Usch!
-Det är äckligt! -Gå till bilen.
Det är mycket att bearbeta.
-Mår du bra? -Det är för mycket.
Jag stänger ner. Jag känner mig galen.
Du kan låta mig handla…
Nej, jag ville ha kul och välja ut saker tillsammans med dig.
Det var som blixtar i ögonen. Det blixtrade till.
Det var ett starkt ljus.
PSYKOLOG - AST SPECIALIST
Det kändes som att min hjärna höll på att gå sönder. För alltid.
Det är väldigt överväldigande.
Jag tror att ditt sensoriska system har varit överbelastat väldigt länge.
Det är viktigt att du har sätt att hantera det.
Men det är inte alltid hälsosamt.
Det är sånt man behöver i stunden
för att kunna lugna ner sig och hantera och bearbeta.
-Vad? -Jag är så sugen på öl.
Det är illa. Jag började dricka när jag var 13.
Storsupande. Tendensen till det finns i mitt DNA, och det suger.
Jag förstår.
Häll upp åt mig också.
När saker är för intensiva eller inte följer ett mönster
som känns logiskt för nån som du, då är omvärlden svår att leva i.
Som vuxen slutar man stimma…
Få ut det, kompis.
Låt det komma ut. Gör det du behöver.
…eftersom det får andra att känna sig obekväma.
Eller så känner man sig dömd.
Det är jätteviktigt att kunna reglera sig,
att få mer energi och hitta balans på ett hälsosamt sätt.
Jag dolde mitt stimmande som dans.
Hitta balansen och ditt centrum. Hitta där du behöver vara.
Eller också att linda in sig och vara på en plats som känns trygg.
Det gjorde jag mycket som ung.
Jag byggde små krypin åt mig själv.
Det kan vara en plats där man finner tröst
och där det känns bekvämt.
Att vara ute i naturen är väldigt lugnande.
Man vill vara på sådana platser under långa perioder och bara vara.
-Är du redo? -Ja!
Det är så fint. Vad tycker du?
Jag älskar det.
Jag med.
-Jag älskar dig. -Jag älskar dig, kompis.
Stäng ute hela världen.
-Är det armen eller höften? -Allt är åt helvete.
Var det en idrottsskada?
Ja. Jag är dansare.
-Dr Borowski kommer strax. -Okej.
De här är för små för mig.
-Jag behöver större. -Får jag se din rumpa?
-Vänd dig om. -Nej.
-Vi leker sjuksköterska och läkare. -Nej, tack.
-Är hon trasig? -Är min karriär förbi?
Tryck ditt knä mot min hand.
Det är… Ja.
-Okej, så… -Allt när jag lyfter benet gör ont.
Okej.
Jag kunde dansa genom det. Allt var bra.
-Det är så hon gör jämt. -Ja, så klart.
I det här skedet av mitt liv dansar man genom smärta hela tiden.
Du har ett par saker som pågår.
Din höftböjare verkar vara inflammerad.
Jag tycker att vi ska göra en magnetröntgen direkt.
Jag vill försäkra mig om att det inte är en stressreaktion.
Kan det här bli värre? Hon ska snart undervisa…
Ovanpå allt annat har jag de nationella dansproven…
Vi gör fysioterapi…
I de klasserna är det 250-400 personer…
Det kommer att bli mycket.
Insisterande på likhet.
Icke-flexibel efterlevnad av rutiner.
Ritualiserade mönster eller verbalt/icke-verbalt beteende.
-Vad tänker du? -Jag tänker att det här är ointressant.
Vad filmar du?
Det är intressant för mig.
Packa.
Jag är inte kul att titta på.
-Vill du ta med dig James? -Ja.
Jenn packar och hon är inte glad.
Vad tänker du?
Hon har det tufft just nu.
Det är svårt för dig att veta vad du ska göra,
var du ska börja, hur du ska prata,
hur du känslomässigt ska förstå andras perspektiv.
Du måste bearbeta varje person,
deras känslor, deras bakgrund,
att läsa av rummet och förstå som händer.
Det är en stor utmaning när man tänker på
hur mycket man kognitivt måste avkoda.
Och för dig är pressen ganska stor i sociala situationer.
Och de är många.
NATIONELLA DANSPROV - PHOENIX
Ditt samtal har kopplats till en automatisk röstbrevlåda.
Hej, du har nått Alex. Lämna ett meddelande.
Ja, Alex…
Jag är här och undervisar,
men jag vet inte vad som händer med min kropp.
En anledning till att jag älskar rörelse är för att det är flyktigt.
När den är gjord är den klar.
Jag är gladare när jag rör mig mer.
Men det sista jag vill göra nuförtiden är att röra på mig.
Ja, jag vet inte vad det är som händer.
Okej, kom ut på golvet om ni ska vara med på lektionen.
Hur ska jag motivera ungdomarna om jag inte kan motivera mig själv?
När kommer du hit?
-Du får inte filma mig när jag sover. -Du är ju vaken.
FILMSKAPARE
God natt. Hej då.
Du måste dansa framför fönstret, det blir en bra bild.
Som…
-Jag ser din silhuett som Beyoncé. -Om det vore så väl…
-Jag ber alltid om ett rum med badkar. -Okej.
Därför blev jag inkvarterad här eftersom…
-Är det här badkarsbyggnaden? -Ja.
Jag hade panikattacker igår kväll.
Det är så dumt, för jag är förberedd.
Jag har gjort det här i mer än tio år.
-Ja. -Men det blir aldrig…
Det känns bara svårare och inte lättare.
-Varför? -Jag vet inte.
Jag antar att…
Det blir inte lättare eftersom jag känner…
Att förväntningarna ökar?
Nej inte precis, men…
Jag kommer aldrig till en punkt där jag kör på autopilot.
Jag försöker ändå göra nya saker hela tiden.
-Ja. -Så…
-Men vill du köra på autopilot? -Nej.
Låt oss…
Vi tar ett djupt andetag.
Andas ut.
Ta en stund och minns varför du är här.
Är du nykter?
-Ja, det är jag faktiskt. -Ja.
-I tre år. -Ja.
Varför slutade du dricka?
Jag behövde det.
Jag vill se dig gå in i rörelsen.
Skapa rörelsen inifrån och ut. Gör den din egen ända från början.
Jag vill vara nykter, men det är en kamp.
Jag vill att ni ska vara generösa i uttrycket,
och generösa med er själ.
Fokusera på att beröra de andra.
Förstår ni?
Jag insåg att jag började att dricka på college
när jag var tvungen att delta i mer sociala sammanhang.
Ja, exakt.
Jag har alltid förlitat mig på det som ett stöd.
Ja, samma här.
Det är mycket bättre utan, men det är inte lättare.
Ja. Det har gått upp och ner för mig.
Och jag känner att jag vill vara klar med det där nu.
-Ja. -Jag vill vara klar med det.
Fem, sex, sju. Nu kör vi.
Ett, två, tre, fyra.
Bakåt, framåt, och igen.
Tre, fyra.
Bakåt.
Framåt och igen.
Det är så mycket mer än bara rörelsen.
Jag gillar att se kampen.
Framåt. Och igen.
Tre, fyra. Bakåt.
Framåt, och igen.
-Hur länge har ni jobbat ihop? -Det är 10-11 år.
En gång till.
Jag har känt Tay sen hon var 12.
-Hur gammal är du nu? -24.
Jag har koreograferat åt henne sen hon var 12.
Ja. Tre.
Just så. Det är nåt med ditt fokus. Det betyder allt.
Tre, fyra.
Bakåt, framåt, och igen.
Ett, två, tre, fyra.
Bakåt.
Framåt, och igen.
Tre, fyra. Bakåt, framåt, och igen.
Ett, två, tre, fyra. Bakåt…
Symptomen orsakar kliniska nedsättningar
i sociala, yrkesmässiga och andra viktiga funktionsområden.
Ett, två, tre, fyra.
Bakåt, framåt, och igen.
Tre, fyra. Bakåt, framåt, och igen.
Ett, två, tre, fyra, fem…
Mår du bra, hjärtat?
-Vill du inte gå på repet idag? -Jo, men…
Jag känner mig lite knäpp.
Vad får dig att känna dig knäpp?
Jag vet inte.
Det är okej att ha en panikdag ibland.
Panikattackerna verkar komma oftare.
Och de kom direkt på morgonen.
Vi lade oss på soffan en stund och försökte få henne att andas.
Jag tappade upp ett bad.
Jag dansade runt i kalsongerna.
Jag försökte chocka hennes hjärna med den förfärliga synen.
Det fick henne att skratta, men det varade inte så länge.
Hur känns det?
Som att jag inte har kontroll.
-Mina känslor kommer snabbare än mina ord. -Ja.
-Det är det som är svårt. -Ja.
Du inser inte att allt det här pågår inuti dig.
Du pressar dig till den grad att när det sen kommer fram
undrar du: "Vad är det här?"
Det har alltid funnits men det har inte diskuterats.
-Ja. -Ja.
Jag vet inte vad det är för känsla.
Det känns bara…stort.
Det är för mycket. Jag fattar inte hur hon orkar.
Det gör ont.
Det gör ont att andas.
Nu kommer det att nypa till lite.
Bra jobbat, älskling.
Jenn har fått ett autoimmunt utbrott
och det visar sig att hon har gallsten.
Nu måste hon opereras akut för att ta bort dem.
Hon är rätt så…
Hon har det tufft just nu.
Vi kommer ner.
Den här knappen kan du inte kontrollera.
Jag ska åka till White Plains till Alex eftersom han är inlagd där på akuten.
Hans man Miguel är bortrest i jobbet.
Så jag ska åka dit och se till att han mår okej.
Hej.
Vilket par vi är…
-Hej. -Ja.
-Hej. -Vad händer?
Jag är också på sjukhuset.
-Jag hade varit där om jag inte legat här. -Ja, det stämmer.
Jag är hemma hos Alex.
Jag såg till att han är okej. Han blir inskriven…
Alltså, han är inskriven på sjukhus.
De ska göra hjärnröntgen.
Han är inte som han brukar.
Det här känns inte som vanlig utbrändhet.
Han är rädd.
Miguel är på väg tillbaka och han kommer hit imorgon.
I och med Jenns läskiga galloperation som var nödvändig,
känns det som att alla mina närmaste har det jättetufft just nu.
-Vill du se mitt snitt? -Ja, självklart.
De tog ut gallblåsan här.
Okej, intressant.
-Vad snygg du är. Har du ett filter på? -Nej.
Vi åkte båda in på sjukhus samma vecka.
Jag ville se era ansikten, eftersom…
Vi har gått igenom några tuffa veckor och Ian är vår björnmamma.
Hur mår du? Hur känns det?
Jag fick ladda om i går och i dag.
Jag gör bara lite lätta rörelser, men jag går mest.
Det är lustigt, Vi är bokstavligen på samma ställe.
Jag försöker att gå i en rak linje.
-Kompis. -Jag går över…
Vad händer?
Jag har nåt som heter… Vad hette det, Ian?
-Guillain-Barré. -Guillain-Barré, det låter vackert.
Det är som att ens autoimmuna reaktion går på högvarv
och attackerar nervcellerna som får ens muskler att röra på sig.
Din proprioception är avstängd.
Jag har ingen aning om vad det betyder, men ja.
Kroppen säger: "Fan heller, vi tänker attackera allt."
-Den överreagerar. -Det kan förlama en totalt.
Vi pratar alltid om sambandet mellan kropp och själ.
Det sätter allt det där i perspektiv,
för man måste ta reda på vad som är viktigt för en
och se till att det blir av.
-Ja. -Medan man kan.
Ja, absolut.
Ja, fortsätt.
Jag älskar det.
När jag växte upp kände jag mig inte som en del av min familj,
eller lite missförstådd.
Och därför betyder min vänskapsfamilj mycket för mig.
Vi har känt varandra länge.
-Vart ska du? -Upp.
-Hur högt? -Jättehögt.
Sex, sju och åtta, och upp.
Den där glädjen… Ju mer du låter dig själv
gå tillbaka till det som gör dig lycklig i ditt yrkesområde,
så kommer du att hitta glädjen igen.
Hitta det du älskar, prata med dem som fyller dig med glädje
och omge dig med de personerna.
Försök ha kul och hitta glädjen med det du gör.
Oj.
Ja, det är mycket att ta in.
-Kommer du att klara dig? -Absolut.
-Förlåt. -Det är okej.
-Det är så det är. -Ja.
Man kan inte känna topparna om man inte känner av dalarna.
Har du behov av att ge inspirerande citat just nu?
Ja.
Vilka fler citat vill du dela med dig av?
Du vet…
Jag har alltid känt, och det här är en helt originell idé…
…att man ska vara den förändring man vill se i världen.
-Oj. Det var djupt. -Ja.
Var den förändring du vill se i världen.
Om rörelse är det som berättar dina historier och känslor,
är det där du behöver vara just nu.
Jag vet vad jag ska göra.
Det känns som att jag har ett budskap att berätta.
Jag vet att min dans fortfarande finns kvar.
Din dans är med dig.
Och då vet du vad du behöver göra för din egen del.
Jag har alltid förstått världen och vem jag är genom att syssla med dans.
Jag har lärt mig så mycket.
Jag vill dela det med världen.
Det är dags att skapa nåt.
Du kommer att hitta glädjen igen.
Då börjar vi.
Det här fixar du, inga problem. Du älskar det.
FÖRSTA REPETITIONSDAGEN
Alla möjligheter är oändliga
Vad är de?
Oändliga!
Vad är vi?
Perfekta.
Vi är perfekta människor På en perfekt plats
Och vi hedrar den med tacksamhet Och vi…
Okej!
Allt ni bidrar med är magiskt, vackert och meningsfullt.
Tack för att ni sa ja.
Nu gör vi en show.
Ja.
Vill du berätta för gruppen hur du kom på det här?
När jag insåg att det här var jag
var jag helt oinsatt i autism.
Hundra procent oinsatt.
De flesta av er vet om det här redan,
men jag insåg att jag kunde vara autistisk
när jag såg Alex dokumentärserie om Amy Schumer.
Den följer Amys graviditet och skapandet av en ståupp-special,
men det fanns en sidoberättelse i filmen om Amys man, Chris.
CHRIS FISCHER - KOCK
I filmen får han diagnosen autismspektrumtillstånd.
Och i dokumentären visades det på ett så plötsligt sätt.
Hon älskade den här fina killen.
De hade svårt att kommunicera och de gick till en läkare.
Och när jag såg det avsnittet insåg jag att jag också var autistisk.
Jag hade aldrig tänkt så om mig själv.
Det var när jag såg dig prata
och hur din familj pratade om dig.
Jag vet fortfarande inte vad det var…
Jag kände verkligen igen mig i det som hände.
De kan se att man är annorlunda, men de säger inte det till en.
Om man är med nån på spektrumet måste man älska det hos dem.
Jag förstod att jag var autistisk
eftersom nån annan vågade berätta sin historia.
Därför vill jag göra det här.
Jag minns det ögonblicket.
Det kändes bokstavligen som att världen öppnade sig.
Jag tror att man i de flesta insikter…
Under nåt sådant stort kan man känna att världen rasar samman,
men du kände att världen öppnade sig.
Det finns nåt väldigt vackert i
behovet av att det man känner och ser är verkligt.
Att veta: "Det är min hjärna".
En egenskap i autism, särskilt för nivå 1, är att man maskerar det.
Det har ett starkt samband.
Den där tanken att man inte "får lov" att existera som ens riktiga jag…
Istället börjar man dölja olika delar av sig själv.
Och under tiden bygger man vidare på det där
tills att man inte är medveten om att man gör det.
När man förstår att man maskerar och vill sluta,
då är det nästan omöjligt.
Och att kunna veta vem man är under alla lager,
det känns också omöjligt.
Vi har film från Jenns ultraljud.
Hennes far filmade allt.
Kan du berätta vad ni sätter ihop?
Det är svårt att förklara.
Jag försöker bygga en analysmiljö av Jenns diagnos.
Ett uttryck för hur hon överlevde genom rörelse,
Och hur hon skapade mycket av sitt ordförråd
genom stimmanden, tics och ångest.
När jag var liten älskade jag att känna mig yr.
Allt bokstavligen försvann.
Det är en utvecklingsanalys
av hennes rörelsevokabulär hon inte förstod att hon skapade.
Det är nästan som att jag gör rörelsen från en instinktiv plats,
och sen kan jag se tillbaka på den och förstå vad jag kände just då.
Du har använt dansen som ditt sätt att självreglera
ända sen du var liten och viftade med händerna och snurrade.
Snurra!
Det blev nåt positivt.
Dansen förde dig samman på många sätt
till folk i dansvärlden som sa: "Ja, kom. Vi vill bli vän med dig"
eftersom ni delade samma intressen.
Snurra mig!
Det känns så starkt när jag tänker på det.
När jag gjorde de där sakerna sa folk att jag dansade.
Rörelseupprepningarna gav dig samhörighet.
Din dans är en form av kommunikation
som har gett dig samhörighet med människor utan att behöva använda ord.
Du använder kroppen för att säga nåt.
Du är en individ som iakttar andra individer
som har lättare att relatera socialt,
men de ser inte världen på det fina sätt som du gör.
Det är nåt man ska glädjas åt. Det är inte negativt, det är vackert.
Dr Kim…
-Jag vet. Hon… -Kan vi prata om dr Kim?
Det är så bra sagt för att lugna nån som har fått ta emot information
som bokstavligen kan förändra hennes livsbana.
-Just så. -Perfekt.
Sonya har varit en konstant person under min karriär och i mitt liv.
Det här verket hade inte funnits om vi inte hade hittat varandra.
Hon berättade det för mig på mitt tak.
Jag trodde att hon…
Hon sa: "Jag måste berätta nåt." Och jag tänkte: "Fan."
Det lät allvarligt.
Vad frågade jag dig sen? "Är du gravid?"
"Tänker du lägga av?" "Vad har jag gjort?"
-Det var alla de här frågorna. -Ja.
- Och jag sa: "Jag är autistisk." Ja. -Och jag sa: "Åh!"
"Ja, jäklar. Okej. Vad händer nu?"
Det är det som är knäppt.
Det är inte diagnosen i sig eller upplevelsen av att vara autistisk.
Det är att ha levt i nästan 34 år utan att veta om det.
Vi har haft många upplevelser ihop, och de ingår också i det här.
SONYAS KLASS - 15 ÅR TIDIGARE
Allt hon har kämpat med under vår vänskap och på jobbet…
Jag önskar att jag hade vetat om det
så att jag kunnat vara mer medveten
om hur hon kan leva sitt liv och att göra det lite lättare…
Ja, lite lättare.
Jag visste inte.
Det är poängen.
Om man inte vet, har man inte ens en utgångspunkt.
-Man har inte en chans. -Ja.
Det knasiga är att du känner dig ledsen,
men jag kände mig alltid mest sedd av dig.
Det är ironiskt.
Vi gör den här showen tillsammans.
Tillsammans.
Kom inte hit, då börjar jag gråta.
Jag älskar dig Och du kommer att tappa det
Jag tänker göra det här På musikalteaterns vis
Då kanske du inte gråter
Jag känner mig väldigt utbränd.
Det har aldrig känts så här förr.
Jag kan knappt röra mig.
Och den här processen och att göra det här stycket
känns så slumpartat.
Jag känner mig så långt ifrån det jag visste tidigare,
och att om jag inte gör det här nu, kanske jag skulle bryta ihop helt.
-Ja. -Okej?
Jag måste lära känna mig själv i det som brukar kännas som hemma.
Som det brukade göra.
Annars vet jag inte om jag kommer kunna att återvända.
Jag älskar de här människorna. De är som min familj.
Det är nåt med kombinationen av att höra dr Kim
och att se dem här i rummet.
Tack till er alla som sitter här.
Jag vet inte. Det är som att livet och konsten möts
på ett coolt sätt som jag aldrig har upplevt förut.
Jag har sett det hända andra, men inte mig.
Det är häftigt.
Jenn, spela upp det för oss.
Det var nog allt jag hade.
Har du några frågor till mig?
-Ja. -Okej!
-Spännande. Kör det igen. -Ja.
Det är nog allt jag hade.
Har du några frågor till mig?
Det kan vara det som låser upp det hela.
"Ja, det har jag."
"Och här är mina frågor." Bokstavligen.
Det är jättebra. En gång till. Bra jobbat, Jenn.
Har du några frågor till mig?
Jag älskar det. Vi fortsätter.
Titta här.
Mitt hår bryts av.
Jag förlorar bokstavligen…
…massor av hår.
Titta här.
Det är helt av.
Jag tappar mitt hår.
Vad händer med mig?
Hur länge ska jag vara så här?
-Jag mår inte bra. -Vad?
Jag mår inte bra.
Vill du prata med Alex?
Han har liknande problem.
Alex.
Vad?
Jag ringer Alex.
Inget svar?
Jag väntar på att Alex ska ringa.
Okej.
Hördu. Det är Alex.
-Hej. -Hej.
-Var har du varit? -Vad händer?
Jag har legat på sjukhus igen.
Vad hände?
Det var samma sak som förut.
Vad hemskt. Varför?
Jag har en variant av Guillain-Barré som heter Miller Fishers syndrom.
Och det kommer tillbaka om och om igen.
Hur kan det här hända?
De vet inte vad som orsakar det för mig
förutom psykisk och fysisk stress.
Men sånt här har hänt mig så länge jag kan minnas.
Vad menar du?
Jag förstår det inte.
Men det är en del av nåt större.
Vill du berätta om det?
Det påverkar mig så att jag inte fungerar fysiskt och mentalt.
Kan du förklara lite till?
Jag har alltid förstått vad depression är,
eftersom jag alltid varit deprimerad.
Det visste inte jag.
Jag kände till ordet "ångest",
men jag visste inte vad det betydde.
Och när jag lärde mig vad det betydde insåg jag att det var min grundnivå.
Det är egentligen alltid så för mig.
Jag har haft depression och ångest så länge,
att jag inte ens visste att jag led av det.
Jag trodde att det var så livet var.
Ja, samma här.
-Jag har tagit medicin i flera år. -Ja.
Det tar bort udden,
men ibland får man ändå svåra ångestattacker.
Man får ändå depressiva perioder.
Man kan inte leva ett hälsosammare liv.
-Nej. -Man kan inte träna mer än man gör.
Och man är nykter.
Vad fan ska man göra för att känna sig bättre?
-Ja. -Och ändå mår man så här.
Jo, alltså…
Jag känner att jag kan dela det här med er nu.
Vi fick veta för ett tag sen att jag…
…är bipolär.
Och…det påverkar mig
på fler sätt än jag vill erkänna.
Mitt immunförsvar kan balla ur helt
och då får min kropp sammanbrott.
Det är samma här. Jag är tom.
-Ja. -Jag är helt tom.
-Det finns inget. -Ja.
Vi jobbar inte för att få bort de här attackerna.
Okej.
Vi jobbar på att acceptera dem som en del av livet.
-Var det inte jag som skulle trösta dig? -Jag förstår.
Men att veta att man inte är ensam, och att det inte är ens fel
kan ibland räcka för att få nån att gå framåt igen.
Tack för att du lyssnade.
-Att berätta det är det svåraste. -Du gör det mycket lättare.
Du och jag har båda en del att komma underfund med.
Känner du sorg eller lättnad just nu?
Jag känner bara att jag förändras.
Jag förändras. Det känns sorgligt…
…men också bra.
Vilka förändringar känner du av?
Jag tror att det handlar om att släppa idén om vad…
…vad jag trodde att jag var.
Jennifer är en toppelev som gillar skolan och hon älskar att dansa.
När hon blir äldre hoppas Jennifer bli en berömd dansare.
Jennifer tackar sin familj för att de hjälpt henne med dansen.
Hon älskar dem väldigt mycket.
Jag var besatt av det.
Det har jag alltid varit.
Jag gillade att jag förlorade mig i det hårda arbetet och dansen.
Skulle du säga att du känner harmoni när du dansar?
Ja.
Det är som att inget annat existerar,
men jag försvinner också in i nåt där jag ignorerar mina behov totalt.
I dansvärlden
är man ständigt omgiven av folk som inte respekterar balansen.
Det är en kultur…
…av press.
Ditt mönster har varit att pressa dig tills du faller ihop.
Jag gick faktiskt in i väggen.
När vi pratar om utbrändhet…
…är det som en spak för alla personer med AST
som går hela vägen in i kaklet.
Och du vet hur du kan pressa dig själv tills du faller ihop på golvet.
Hur vet jag när jag är klar?
För när jag är klar
Finns det alltid mer att göra
Mer att göra, mer att göra…
Jag känner mig galen.
Jag känner att jag inte vet…
…nånting.
Jag känner mig rädd
och…
Jag visste inte…
…att det skulle vara så svårt…
…att lära mig det här om mig själv.
Jag har inte tid att vänta
Eller tänka
Hur ska jag veta?
Det blir en förändring när man faktiskt kan erkänna
och sätta ord på upplevelser och känslor som man har haft jämt.
Det gör det så mycket mera verkligt.
Sätt igång
Det är svårt eftersom du är så trött.
Mentaliteten "allt eller inget" handlar om att göra allt eller inget.
Du har en tendens att gå till ytterligheter.
Du kör nästan slut på dig själv
och kroppen säger: "Vänta, vi måste stanna upp."
Fortsätt, gå vidare
Hur är det med din höft?
Den har varit riktigt dålig.
Jag har gjort allt jag fått order om, men inget hjälper.
Det börjar kännas lite läskigt.
-Är det nåt som hjälper? -Jag har haft kronisk smärta sen tonåren.
Precis där.
Gör mer, kom igen
Har du varit hos nån som kollat dina blodprover
för att se om det är nåt autoimmunt?
Vi har pratat om det här redan,
men det finns en högre korrelation mellan autoimmunitet och AST.
Mina markörer för lupus var…
…höga.
Du har en annan situation än många andra dansare.
Du har en underliggande diagnos, en autoimmun sjukdom.
Jag vet att stress kan utlösa en reaktion.
Oroa dig inte för pengar nu.
-Jag vill inte producera showen själv. -Så blir det inte.
Särskilt inte en show som jag ska uppträda i.
Vi fick inte det största bidraget som vi sökt.
Vi var finalister, så vi kom nära, men det är ändå trist.
Nu måste vi börja om med insamlingen.
Du har lärt dig att uthärda smärta.
Du har lärt dig att uthärda obehag.
Vad ska jag göra?
Det är då jag blir överväldigad.
Mer
Jag vill bara fokusera på en sak.
Allt utöver min show, som att undervisa och koreografera…
De är inte extrajobb.
Jag ger allt med dem.
Men det tar så mycket energi.
Ingen tid att vänta
Ingen tid att tänka
Ingen tid att känna
Borde jag göra mer?
Jag gör mer
Gör mer
Det är väldigt utmattande att gå igenom och att blotta sig.
Och det är därför du säger:
"Jag har gått igenom mycket och jag vill bara vara stilla."
Jag försöker att närvara varje dag.
Oavsett om jag vet vad jag gör eller inte.
Gå
Vad ska jag göra mer?
Borde jag göra mer?
Borde jag?
Är det vår livsstil som gör dig utbränd?
Ja, jag vill bli fri från bördan av att försörja vår livsstil.
Vi kan ställa in showen.
Du ska inte göra showen för nån annan,
för omvärlden, Sonya eller Alex eller…
Det gör jag inte. Jag vill göra showen.
Men det är allt jag vill göra. Jag vill inte göra nåt annat.
Då fixar vi det.
Ska jag göra mer?
Jag kan göra mer…
Du måste luta dig mot mig.
Du lägger inget på mig. Du är min syster.
-Hur orkar du med det? -Jag är besatt.
Jag är besatt av dans.
Jag är besatt av idéer.
Jag är besatt av att min själsfrände ska må bättre.
Ramla, kollapsa på mig. Jag fixar det.
Jag gör det här för att jag vill dela med mig.
Det är de små krusningarna.
Det viktigaste är att de som behöver se det här verket får se det.
Och det är många.
Vi ska hitta ett sätt.
Jag vet att showen blir av. Jag kan se det.
Det känns i själen.
Jag vet inte var eller när det sker. Och jag vet inte hur.
Mycket av mitt yrke är kanske inte hälsosamt för mig.
Det har varit fantastiskt, men jag rekommenderar det inte för alla.
Det är mitt specialintresse.
Det som hjälpte mig var dansen.
Vad är du mest rädd för
när du tänker på att packa och lämna stan?
Nu när du vet att det händer…
Det är många förändringar på en gång.
Och jag vet inte hur framtiden kommer att se ut.
Vi säljer vårt drömhem som vi inte längre har råd med.
Vi har inte råd om jag ska göra den konst jag vill göra.
Jag har bestämt mig för att ställa in allt i höst.
Vem vet vad som händer. Jag har aldrig gjort det förut.
Jag tackade just nej till jobb för 50 000
Du sa fem, va? Inte 50?
Jobb för 50 000 dollar
Det känns bra. Ja.
Okej, nu kör vi. Skål.
Skål, jag har inte råd med byxor längre.
Jag har ingen jävla aning om vad som händer förutom den här showen.
Det känns som att ta några steg tillbaka för att kunna ta steg framåt.
De där är som vi, älskling.
-Stadsråttorna? -Ja, i Jersey.
-Två stadsråttor flyttar till Jersey. -Du är den tjocka.
Är jag den feta?
Vi kommer inte att ha gångavstånd till den här utsikten.
Nej. Men även om vi misslyckas och utvecklas,
är det bättre än att stanna här och titta på änderna.
-Titta vilken rak linje. -De säger: "Få ordning på ert liv."
-Det är så det känns att ha balans. -Ja.
Kanske kommer du att omdefiniera det för dansvärlden med ditt verk.
Att pressa sig som atlet är viktigt, men resten är också viktigt.
Näringen är viktig och balansen.
Ditt sinne, din hälsa, dina känslor, allt det där ingår.
Jag kan se att när allt hamnar i balans kommer du att prestera på topp.
Ja, det är det jag söker efter, att få veta hur det ser ut.
Tack, Jennifer.
Det låter bra.
Du är inte där än, men du kommer att hitta det.
Den bästa konsten är den man inte är helt medveten om att man gör.
Man är bara närvarande i det.
Precis som Jenn ser jag nu på världen med nya ögon.
Jag börjar fatta vad som drog mig till henne från första början,
och varför hon drogs till mig, och varför vi så snabbt…
Jag försöker sluta med att bara bita ihop
som jag gjort ända sen min barndom på 90-talet
när jag drack för mycket.
Man trycker ner skiten och är tuff för att ta sig igenom det.
Jag måste släppa den gamla Ian, och det har varit jävligt svårt
att göra det samtidigt med henne och allt annat som pågår.
Jag har så ont i höften.
Var är nycklarna?
Hade jag nycklarna?
Jag kommer strax.
Han verkar stressad.
-Han har det jobbigt just nu. -Okej.
Jag tar mitt sista bad i vår lägenhet i New York,
men det blir nog bra.
Vi ska flytta till Jersey ett tag.
Vem vet hur länge vi stannar.
Men först…
Ta mig hem
Ta mig…
Varaktiga brister i social kommunikation
och socialt samspel i olika sammanhang.
Ta mig hem
Hem
Det var en vacker plats för dig att växa upp på.
Det var en plats där man kände sig trygg och hemma.
Att vara ute i naturen är väldigt lugnande.
Jenn!
Jäklar också!
Det är en miljö som inte pressar en att reagera
eller att behöva vara sensoriskt reglerad.
Samtidigt som jag har den här klarsynen
känner jag mig också lite tonårig.
Jag känner att jag upplever allt för första gången återigen.
Och jag har en önskan att veta var det kommer ifrån.
Det känns förvirrande eftersom det finns så mycket kärlek där,
men det fanns ingen chans till god kommunikation.
Det är så det känns.
Jag kände bara en stark känsla att jag måste åka därifrån.
Ja.
Jag kände inget när jag flyttade hemifrån.
JENNS GREJER
Brister i icke-verbalt kommunikativt beteende
som används för social interaktion.
Det är skillnad på att älska och behöva.
Du har aldrig behövt mig.
Mamma.
Det stämmer inte.
ROBBYN FREEMAN - JENNS MOR
Jennifer, kan du säga "Glad mors dag"?
Mors dag. Ja.
Jag kallades ofta självisk som liten.
Släpp!
Varför stöter du bort mig?
Och bråkig.
Jag fick höra att jag inte brydde mig om min familj.
Så jag började tro på det.
När man får en diagnos
och sen får höra att det är genetiskt eller kan finnas i familjen,
börjar man titta på sin familj.
-Nu dumpade du mycket på min hjärna. -Ursäkta.
KYLE FREEMAN - JENNS BROR
Jag kan inte kontrollera henne.
Jag uppfostrades att lyda när mamma sa åt mig.
Så var det aldrig för mig.
Det känns som att allt handlar om kommunikation.
-Ja. -Så kände jag med min mamma.
Jag kan inte kommunicera med den här personen.
Det får mig att känna mig galen.
När du säger: "Varför behöver du veta det?"
Och "Vad är poängen med att få en diagnos"?
"Vad skulle det förändra?" och "Vem bryr sig?"
Jag förstår inte din värld,
eftersom du har inte har delat den med mig.
Jag har inte kunnat släppa in dig eftersom det saknats en stor bit.
Brister i social-emotionell ömsesidighet.
Varför går du igenom alla de här grejerna?
Jag försöker hitta pengar till min show.
-Ska du sälja dockorna? -Jag kollar vad jag kan få för dem.
Varenda sak här representerar så mycket hårt arbete.
Tack och lov att jag hittade dansen, för jag växte upp i en småstad.
Det fanns inte många möjligheter och folk flyttar inte härifrån.
Som din mor sa, utan dansen hade det gått illa för dig.
-Ja. -Du hade råkat illa ut.
Jag kan se det i Idaho.
Det finns en hel befolkning
som aldrig haft tillgång till stöd för psykisk ohälsa.
Eller så pratar man inte om det.
Det är inte en trygg plats…
Jag kommer!
…om man är annorlunda på nåt vis.
Jenn passade inte in i hur man skulle vara.
Det är en väldigt liten stad.
När jag växte upp var befolkningen 700 eller nåt sånt.
-Vad heter din hemstad? -Star.
Det här är födelseboken där två sidor är fullskrivna.
JENNS FAR
"Anteckningar om beteende: Åtta månader.
Du vill leka med stora barn, inte jämnåriga.
"I den här åldern är du självständig och grälsjuk.
Ibland undrar jag om jag kommer att klara av den här dagen.
Du är väldigt intelligent.
Du stavar ditt namn, räknar.
Du har ett ordförråd som är fantastiskt ibland.
"Skriker mycket." Står det där?
-Släpp! -Du klarar det. Ta av den.
-Släpp! -Du klarar det.
Du…
"Men det viktigaste är
att vi älskar dig mer än vi trodde var möjligt.
Du är ett underbart barn. Jag vill inte ha nån annan.
Du är en så mogen liten flicka.
Tjugoförsta februari 1991."
Brister i att utveckla, upprätthålla och förstå relationer.
Det sägs att autism delvis är genetiskt.
Det här är dysfunktionellt.
Dina syskon och din familj håller upp en spegel för dig.
-Hon passar in, eller hur? -Vi är familj.
Alla dessa upptäckter i mitt verkliga liv sker samtidigt
som showen skapas.
Håll upp dockan så alla kan se den.
Och upptäckter som sker i mitt liv
hamnar hos mig på scen på ett vackert och naturligt sätt.
Björnen? Var är björnen?
Var är björnen?
Jag tror att du har den.
Var är björnen?
-Hon är söt. Hon såg mig inte. -Hon kan faktiskt krypa.
I en perfekt värld skulle jag kunna dra fram massor.
Ja.
Det skulle ligga en stor hög vid mina fötter när jag är klar.
Ja.
Kan du säga nåt om det här verket?
-Vad betyder det för dig? -Ja.
Där är Robbyns mammas hus.
Hej, mormor!
Av mormors hus
har jag många minnen av att få leka och att jag kände mig fri.
Tittut!
Hon hade en medfödd förmåga
att låta mig göra saker om och om igen.
Jag kände mig fri hos henne, för hon stoppade mig aldrig.
Jag kunde spela samma låt hundra gånger
och hon sa aldrig: "Nu stänger vi av."
Näsdukarna handlar om att jag inte kunde hoppa när jag var liten.
Kim sa att det är vanligt bland autistiska barn
att de har svårigheter att hoppa.
Min farmor lärde mig att hoppa genom att ge mig en ask pappersservetter.
Hon sa: "När du tar ett steg drar du fram en näsduk,
och så hoppar du när du kastar den."
Det var så jag lärde mig.
Jag minns att hela vardagsrummet var täckt av näsdukar.
Hon lät mig inte plocka upp dem
eller få dåligt samvete för att jag stökat till.
Det var så lärde jag mig att hoppa.
Så det är därifrån idén med näsdukarna kom.
Hon lärde dig att röra dig på ett rytmiskt sätt.
Personer med AST har ofta motoriska svårigheter.
De rör sig inte alltid på ett rytmiskt vis.
Därför var det svårt för dig att hoppa.
Din mormor gick igenom det med dig på ett visuellt sätt med näsdukarna.
Hon visade dig att ta ett steg när du drog fram dem
och att hoppa när du kastade dem.
När hon gjorde det så kunde du hoppa.
Och det är så man når fram till personer med AST.
Man följer deras process.
En sån fin gåva hon gav dig.
HUSTRU - MOR - MORMOR - FLORENCE I
Jennifer lärde sig att vara självständig i tidig ålder.
Det gjorde inte jag förrän mamma dog.
Du litade verkligen på henne.
Ja.
Och det önskade jag för dig med.
Jag har aldrig varit arg på dig.
Jag älskade allt med dig.
Jag behövde bara hjälp ibland.
En sån fin gåva hon gav dig.
Ja.
-Hallå? -Hej.
-Säg det.
Perelman har beställt vår show.
-Vad fan? -Vad fan?
Vi ska ingå i deras första säsong.
Sonya fick ett mejl idag från Bill, deras konstnärliga ledare.
KONSTNÄRLIG LEDARE
"Förlåt för mitt sena svar. Det har varit en galen period.
Vi vill absolut beställa ert verk och hjälpa till att se det färdigt.
Tack för att ni kontaktat oss om det här fina projektet."
Det här är inte normalt.
Så borde dokumentären heta.
-"Det här är inte normalt." -Ja, kalla den för det.
Det här är bortom allt jag nånsin kunnat drömma om.
-Det är fantastiskt. -Ja.
Jag visste inte att det här ens var möjligt.
Det är galet.
Allt som krävs är att några traumatiska saker händer dig i livet.
Annars kan man inte öppna de dörrarna.
Okej, hoppa.
Man föreställer sig hur det kommer att bli.
Jag försöker smälta det. Det är häftigt.
Du ska veta att jag finns här om du behöver mig,
men du har förmågan att säga vad du behöver.
Du behövde mig idag
och jag är glad att få ge dig ett utrymme att prata.
Det är bra att du bad mig om det och det gjorde mig glad.
Har du några frågor till mig?
Ja, det har jag.
Jag pratar gärna med dig om det behövs.
Ja, det vore hjälpsamt.
-Det skulle jag uppskatta. Tack. -Javisst.
Det är uppmuntrande för jag vet varför jag gör det.
-Och det gör du nog också. -Ja.
-Det finns en anledning. -Ja.
Föräldrar som vet att deras barn kan vara autistiskt eller på spektrumet,
men inte väljer att utreda det…
"Vi väntar och ser om de klarar det ändå."
Det är jättesorgligt, för barnet vet
att det inte är som andra barn.
Och genom att ignorera det lär man dem att ignorera sig själva.
Det är inte gjort med illvilja.
-Det är av kärlek. -De tror att det är bäst.
Men som en som fått sin diagnos ganska sent i livet,
så önskar jag att jag hade vetat tidigare.
Jag önskar verkligen att jag vetat om det.
Jag med.
-Ja. -Ta kameran från Alex.
-Okej. -Filma honom en stund.
-Okej. -Är det okej?
-Ja. -Är den på?
-Den är på. Det står "record", va? -Ja.
Alex!
-Det är mycket som händer. -Ja.
-Det händer fortfarande. -Ja.
Jag undrar var du är på din berg- och dalbana.
Säg nåt.
Jag har inget att säga till dig.
Jag vet. Är du stressad?
Nej. Det finns ett bättre sätt.
Jag är glad att jag hittade dig.
Kasta mig inte än.
-När och hur vi gjorde det. -Vackert.
Att vi fann varandra.
Det var av en anledning som är större än oss båda.
Det förstår jag absolut.
Du har blivit en av mina närmaste vänner.
Hitta Alex.
Men jag inser att vi är mer lika än jag trodde.
Du vet att jag inte gillar det här.
Du är så bra på att maskera det för alla andra.
Man är aldrig för gammal för att fira.
Det känns som jag har fått se dig.
Att verkligen se dig.
Och jag insåg att du är…en spegel.
Vet nån mer att du är autistisk förutom jag och dr Gilbert?
Nej.
Du har dolt de delar av dig som du inte föredrar.
Ja.
Och nu blir du ombedd att blotta de delar
som du har jobbat hela livet för att dölja.
Det fanns en punkt där jag bara… Jag gick sönder.
För några år sen stängde jag bara ner.
Jag visste inte vad jag skulle göra. Det var riktigt illa.
Det påverkade mitt jobb, min familj och mina vänner.
Jag kunde inte göra nånting.
Var känner du ledsamheten i kroppen?
Överallt.
Tappar du orden?
-Ja, jag förstår. -Ja.
Jag kan inte se folk i ögonen eller kommunicera när det är så.
Varför blir vi sådana?
Några frågor handlar om känslor och emotioner.
Den första handlar om lycka.
Vad gör dig lycklig?
-Min familj. -Ja.
Det har jag haft tur med.
-Hej, mamma. -Hej, älskling.
ALEX MAMMA
-Filmar du? -Ja.
-Åh, kära nån. -Säg nåt fint.
Jag älskar dig.
-Jag är så glad för din skull. -Tack, mamma.
Titta på Hammer-killarna!
Jag får inspiration ifrån min bror. Jag ser upp till honom.
ALEXS BROR
Jag har fått mycket ifrån honom.
-Ni står varandra nära. -Ja.
Och så har vi Miguel.
ALEX MAKE
Jag älskar den mannen. Det tänker jag ofta på.
Om jag inte hade Miguel, eller vi om aldrig träffats,
så vet jag inte vad som hänt.
Jag ser den diagnosen för dig eftersom du uppfyller kriterierna.
Vad tycker du om det?
Det var inte vad jag väntade mig att höra.
Vad känner du just nu?
Jag hade inte väntat mig det.
Folk säger ofta: "Du ser inte autistisk ut."
"Du verkar inte vara det." Eller: "Varför är det viktigt?"
Jag vet att det finns folk längre ut i spektrumet
som jag tänker kan behöva det mer än jag.
När jag får diagnosen känns det som att jag tar den från nån annan.
-Jag vet inte varför. -Ja.
Man är ju vuxen
och har klarat av det när det är som svårast.
Det är en vanlig tanke.
Efter att ha bevisat att man är kapabel,
varför skulle man vilja ha en hemsk stämpel som autism?
Varför skulle man inte fortsätta att leva som neurotypisk?
Varför i hela friden skulle man vilja outa sig själv?
-Det är vad de säger. -Jag är trött på att låtsas.
-Det är det som behöver ändras. -Ja.
Är ni redo?
Jag blev osäker.
-Det kanske blev för konstigt. -Nej, vi behöver mer sånt.
Det är så coolt.
Jag är ju filmklippare.
Hur är det?
Det är som att försöka lösa ett pussel med oändliga kombinationer
medan man samtidigt designar pusslet.
Jag älskar det, för jag har lärt mig att min hjärna
är kopplad för att bearbeta, se och skapa saker på ett annorlunda vis.
Ja.
Min framgång beror på att jag blir så besatt,
och jag var helt ovetande om mina begränsningar.
Ja, absolut.
Tänd, baby!
Kom igen, Hammer!
När det blev en karriär som jag började försörja mig på
kände jag att jag förlorade mitt syfte som konstnär.
Jag förstod inte komplexiteten och politiken,
och jag förlorade tilliten till många människor.
Det är något som jag inte är glad över.
-Jag vet inte vad jag säger. -Du förklarar.
Jag har ett sådant förtroende för människor. Det kan vara dumt.
Jag tror att folk menar vad de säger.
Och då kan det hända att man blir utnyttjad.
Det är nåt jag alltid kämpat med.
Precis som du kunde jag ta mig igenom allt,
och precis som du brann jag så starkt och sen blev jag utbränd.
Jag kände inte till autistisk utbrändhet, så jag hade inga verktyg.
Ja.
Och det gjorde inte heller min bästa vän Ray.
Okej!
Jag hatar att stå framför kameran, men jag gör det för er. Jag älskar er.
Vi var så lika.
-Vi är så lika. -Ja.
Jag såg hans personlighet hans rädslor och ilska,
och att det han visade upp för världen, var väldigt annorlunda.
Innan Ray hade jag aldrig pratat med nån om nånting förut.
Han var väldigt utåtriktad.
-Det var för att kompensera. -Okej.
Och precis som med Jenn,
såg jag en sida av Ray som inte många fick se.
Jag såg mig själv i honom.
Han var ett ljus.
Han var ett ljus i mitt liv.
För flera år sen…
…tog han livet av sig genom att hoppa ut genom ett fönster.
Jag kan inte låta bli att tänka på
att om vi hade vetat om vad jag vet nu,
kanske han kunnat välja en bättre väg med rätt verktyg.
AUTISTISKA PERSONER HAR UPP TILL 9 GÅNGER HÖGRE RISK ATT BEGÅ SJÄLVMORD.
Vi pratar om nåt roligare. Vad tyckte du om filmen?
Jag funderar på att ändra allt.
Vad tänker du? Jag har känt av dig så mycket.
Dina upplevelser som du har kommer att förändra ditt perspektiv.
Även om du berättar min historia,
blir dina upplevelser och ditt perspektiv en stor del av det du skapar.
Du måste vara med i filmen.
Du brukar inte vara den som öppnar sig.
Du visar vad nån annan har bestämt sig att dela med sig av.
Det här blir ett annat fokus för dig.
-Det känns läskigt. -Ja.
I början skulle jag inte vara med, men nu är storyn sådan.
Ärligt talat brukar jag inte berätta nåt för någon.
Det är nåt jag aldrig gjort förut, inte ens med Miguel.
Jag har alltid lagt det åt sidan…
Vad är du rädd för?
Det är någon slags skam. Jag vet inte varför.
Det är svårt att komma förbi det,
för jag har aldrig passat in nånstans.
Jag har sökt acceptans överallt,
det gjorde mig lätt att manipuleras för saker som…
…sexuella övergrepp när jag var barn.
Oj.
80-90 % AV SEXUELLA ÖVERGREPP PÅ BARN ANMÄLS INTE
-Jag har aldrig sagt det innan. -Hur gammal var du då?
Jag var kanske fem eller sex år.
Oj. Du var så liten.
-Ja. -Alex.
Det svåra med övergrepp är att det är så hemligt.
Och tyvärr lärde den personen dig
att dölja saker och att hålla tyst, att inte vara du.
AUTISTISKA BARN DRABBAS OFTARE AV SEXUELLA ÖVERGREPP
Det finns en högre korrelation än hos neurotyper.
Jag var rädd att uppfattas som homosexuell.
Okej.
Det var min största rädsla och det var därför jag höll tyst.
Jag förstod det inte.
Men enligt omvärlden var det dåligt att vara homosexuell.
Vad var du rädd för skulle hända?
Att inte vara älskad och att bli lämnad.
Men nu vet jag att det aldrig var en möjlighet.
Det tar så mycket energi att hålla inne med det så länge.
Att få lära mig att prata om saker med dig
har gjort det mycket lättare att tala med Miguel.
Jag trodde inte att jag kunde prata med honom så här utan att vara rädd.
Jag har saknat det sen Ray gick bort.
Och nu har Jenn också tagit över den rollen.
Vi kan bearbeta saker ihop i stället för på egen hand.
Jag gömmer mig när det blir jobbigt.
Du och jag är så lika på många sätt.
-Det är inte klokt. -Jag vet.
-Hon vill vara helt nykter. -Det vill hon.
-Hon har velat det så länge. -Ja.
Inget annat…
Jag försöker vara modig och dela med mig av allt.
Det är väldigt viktigt för mig.
Men det här är nåt jag skäms för.
-Så jag känner att allt är… -Ja.
Jag är som… Jag är en lögn.
Depression och ångest kan vara en komorbiditet med AST.
Många väljer också alkohol som en tröst,
för att slappna av och lätta upp de tillstånden.
Hon grät och sa: "Om jag stannar med dig kanske jag inte kan hålla mig nykter,
och jag vill aldrig vara utan dig."
-Det var då jag tänkte… -"Jäklar."
"Jäklar."
Hörni, jag älskar er villkorslöst.
Jag kanske förstår det här mer än andra.
Jag ligger ett par steg före, men inte mycket.
-Precis som du gör med autismen. -Ja.
-Jag finns här för att stötta. -Tack.
Ju mer du pratar och låter folk se dig och älska dig,
desto mer kommer du att tro att du är viktig.
-Att du finns betyder något. -Ja.
Ja må du leva…
Det är därför jag har jobbat så hårt för att förstå min hjärna
långt innan jag fick diagnosen.
Och jag är livrädd.
Jag vill inte nå en punkt
där jag inte ser ett annat alternativ än att stänga av allt.
MED ORGANISERAT STÖD FÖR NIVÅ 1, 2 OCH 3
HAR EN AUTISTISK PERSON STÖRRE CHANS ATT FRODAS,
BLI MER SJÄLVSTÄNDIG, FÖRBÄTTRA SIN SOCIALA FÖRMÅGA OCH MENTAL HÄLSA.
-Jag ser dig inte. -Vad?
Jag ser dig inte.
Jag vill se dig, så jag vet var du är.
Var är vi?
I Jacob's Pillow.
I den vackraste studion i Amerika.
Berätta var vi är.
Vi är i Sag Harbors kyrka.
Det här stället är magiskt.
Alla de här organisationerna har donerat sina lokaler,
och de har också gett oss tid.
Att skapa en sån här show kan ta år och kräva mycket resurser.
FÖRESTÄLLNING PÅGÅR - INGET TILLTRÄDE
Inom vår konstform och på många ställen
använder man samma recept som man använt i åratal,
och det fungerar inte längre.
Om vi kunde mjuka upp det och få utforska det tillsammans
utan att se de här situationerna som brister eller hinder…
Det kanske tar lite längre tid,
men vad händer om man ger tid
åt en underbar hjärna att forma en idé?
Hur skulle det se ut?
Det är vad jag vill ha.
För autistiska personer
är fri improviserad dans ett av de vanligaste stimmen.
Jag vill ha med lite improvisation.
Det är viktigt att kunna gå in och säga:
"Vad behöver du?" Inte: "Vad är fel?"
Jenn försöker inte bota eller fixa sitt tillstånd.
Det handlar om medvetenhet.
Jag vill vara tydlig med att det här är min berättelse.
Jag har inget intresse av att göra övergripande eller storslagna uttalanden
om autism i allmänhet eller nån annans upplevelse.
Det är viktigt, eftersom autism är ett spektrum.
Folk har olika slags behov av stöd.
När den kommer…
Underarmen kan hjälpa så att man verkligen känner stoppet.
Insikten om att min hjärna aldrig kommer att förändras
var en sån befriande känsla.
RACHEL HAUCK - SCENOGRAF
Har ni några frågor innan vi börjar? Undrar ni nåt?
Det här kommer att bli kul.
Ja.
HOLLAND ANDREWS KOMPONIST - SÅNGERSKA
Vi testar att med använda text från de diagnostiska kriterierna.
Det är intressant att se det rigida språket
ställas mot den mänskliga upplevelsen.
När man läser DSM-kriterierna för autism är de så rigida.
Det första ordet för varje drag är:
"misslyckande, onormalt, oförmåga, brist."
Att sen få höra hur min terapeut beskriver samma drag
på ett så fint och positivt sätt…
Att se de språken ställas mot varandra,
och sen också se video av ett barn…
…det går inte ihop.
Ja.
-Ibland är det sånt här. -Ja.
Vad…
Vad gjorde du
När du växte ur den röda klänningen
Jag frågade dig aldrig
-Nu så! -Ja!
Den här tiden är till för sådant.
Berätta var vi är nånstans.
-Jag hör inte. Tala högre. -La Jolla.
-La Jolla? -La Jolla? Är det du? Hej.
Ja, gärna.
Vi är gärna där i tre månader.
Tack så mycket, hej då.
Vi är på det ökända La Jolla Playhouse
i vårt repetitionsrum i La Jolla, Kalifornien.
SÅNG - HOLLAND
Första dagen.
Första dagen!
PRICE MCGUFFEY - TRUMMOR
Vi ser det här minnet här.
Det är viktigt att traktorn och dockan syns.
La Jolla Playhouse har också beställt vår show.
KOSTYMDESIGNER
Vi är det första dansverket nånsin som ska ingå i huvudsäsongen.
Det är en dröm att komma hit…
CHA SEE - LJUSDESIGN
…och ha tid för vår kreativa process och leka.
Att kunna göra fel, lära sig och utvecklas.
-Okej, allihop. Hurra! -Ha en bra show!
Man känner sig så omhändertagen.
Att få drömma så stort är helt otroligt.
Det var fantastiskt.
KONST & KULTUR - LIVET PÅ SPEKTRUMET
Håll upp den.
De stavade till och med rätt på ditt namn.
Är det torsdag än?
När ska jag dansa igen?
ÄR DET TORSDAG ÄN?
När Jenn var liten
hade hon dans på torsdagar.
Och till och med när det var måndag frågade hon: "Är det torsdag än?"
Om och om igen.
Jag önskade att det var torsdag. Jag behövde dansa varje dag,
men jag visste inte hur jag skulle uttrycka det.
När får jag dansa igen?
Hon längtade efter torsdag som gav henne ro och ett utlopp.
Det gav henne en känsla av ordning.
Är det torsdag än?
Jag tycker att det är så vackert.
Är det torsdag än?
Vad händer i dag?
Vi har premiär på La Jolla Playhouse.
Det är första gången vi ska ha publik.
Vad tänker du?
Jag är så stolt över oss.
Jag fattar inte att det har gått tre år.
-Ja. -Vet du vad jag menar?
Jag kommer nog att bli mer känslosam
efter föreställningen när jag får se alla jag älskar.
Jag vet inte hur många som kommer.
Tjugo, nitton, arton, sjutton, sexton, femton, fjorton,
tretton, tolv, elva…
VÄRLDSPREMIÄR
Det här är galet. Vad gör vi?
…tre, två, ett.
Som nybliven autist
återupptäcker jag mig själv och vem jag är som konstnär
i realtid medan showen tar form.
Jag är så tacksam att det finns ställen som PAC och La Jolla Playhouse.
Det säger mycket om riskerna de är villiga att ta,
för mycket konst börjar
på sätt som är ovanliga eller omätbara.
Det känns stort.
Jag är stolt över dig.
Tack. Jag älskar dig.
Jag älskar dig också.
God morgon, Jenn.
Då börjar vi.
Perfekt!
-Såg du när du sa "Upp med er"? -De dansade.
De gjorde de.
Bra jobbat.
-Jag är stolt över dig. -Jag älskar dig så mycket.
Jag har haft sån tur.
Jag är så tacksam för att du är i mitt liv.
Herregud.
Vi är som Spider-Man-memen.
Du är autistisk. Nej, du är autistisk.
Jag vet.
-Jäklar! -Okej.
Alex, vi måste gå. Vi måste välja outfit.
-Jag kommer tillbaka. -Du blir utslängd.
-Ropa, så kommer jag. -Bra.
-Älskar dig. -Nu ses vi aldrig mer.
-Ja, säkert. -Hej då. Det har varit kul.
När du kontaktade mig om det här projektet
visste du inte att det skulle handla om autism.
Nej.
-Skulle du ha ett autistiskt barn igen? -Ja.
-Ja? -Jag skulle vilja ha dig igen.
-Skulle du vilja ha mig igen? -Ja.
Det vore trevligt att ha lite mer vetskap,
men även utan den vetskapen skulle jag göra om det.
Hej, älskling.
-Hej. -Ge mig en puss.
Ända sen jag förlorade Ray, och förutom Miguel…
Att få kunna prata med er om sånt här
har varit väldigt speciellt för mig.
Ja.
Det är nåt som jag inte har haft med nån annan.
Även om allt tog slut idag,
om dokumentären inte fick stöd och inte kunde avslutas, så…
Den gjorde ändå sitt.
-Det räddade livet på Jenn och dig. -Ja.
RAYS MINNESHÖGTID
Det kan låta dramatiskt, men det stämmer för mig.
-För kärleken och livet. -Kärleken och livet.
-Ingen återvändo. -Nej.
Det finns ett före diagnosen och ett efter diagnosen.
-Det är FD och ett ED. -Ja, verkligen.
Det är inte ett nytt kapitel.
-Det är en helt ny bok. -Ja.
Fler pusslar ihop sin berättelser.
De delar information och har tillgång till information.
De ser sig själva i andras upplevelser, inte i en lärobok.
Ja.
Jag har forskat lite på
rörelse som terapi för personer med AST,
och jag ser fram emot att se hur det kommer förändra min undervisning.
Det kommer det säkert att göra.
Om du delar med dig av din kunskap, hjälper det andra att förstå
att de kan använda det i sin konst och arbete för hitta sin egen balans.
Det finns många exempel på hur folk
har funnit en trygghet inom dansgemenskapen
som annars kanske inte hade kunnat leva i frid och ro.
Jag märker det hos elever,
och det är oftast de jag känner en djup koppling till.
Det är en otrolig historia.
De är de som kanske behöver det mer än de förstår.
Det är ett nöje att få hjälpa dig.
Du har varit stöttande och underbar.
Jag kan inte uttrycka i ord hur viktigt det har varit
för mig och för Jenn.
Jag vet inte hur jag ska tacka dig.
Alex…
Jag vill gärna träffa dig som patient. Jag vill betala dig.
Ibland handlar det inte om pengar, Alex.
SCENINGÅNG
Det känns som en gåva.
Diagnosen känns som en gåva.
FÖR RAY