Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
-Усе гаразд? -Мгм.
-Це ваша перша дитина? -Так.
Добре.
Це серцебиття дитини.
Це живіт дитини.
Це права нирка,
ліва нирка,
хребет,
куприк, поперек,
спина, плече, лікоть.
У дитини багато простору для руху.
ПРОСТІР ДЛЯ РУХУ
Це голова дитини.
Це контур черепа дитини, вигляд зверху.
Це погляд на мозок зверху.
Анатомічних відхилень не виявлено. Розмір дитини в нормі.
Шлунок, хребет, сечовий міхур, нирки, серце —
усе, що я бачу в дитини цього віку на вигляд у нормі.
НОРМА
ЩО Є НОРМОЮ
ЩО ВВАЖАЄТЬСЯ ТИПОВИМ АБО НОРМОЮ
НЕЙРОДИВЕРГЕНТНИЙ —
ВІДМІННІСТЬ ПСИХІЧНИХ АБО НЕВРОЛОГІЧНИХ ФУНКЦІЙ
ВІД ТОГО, ЩО ВВАЖАЄТЬСЯ ТИПОВИМ АБО НОРМОЮ
ДЖЕНН
33 РОКИ ПО ТОМУ
Привіт усім.
Привіт.
У нас мало часу, тож…
У багатьох скоро випускний.
І на вашому шляху у світ ви зустрінете багато невідомого.
І саме в цей час буде відчуття, що пораду треба шукати всюди.
І це справді потрібно, щоб зрозуміти, як вам іти по життю.
Тож я хочу нагадати вам, що ви тут.
Зазирніть у душу й довіряйте собі,
адже у вас більше відповідей тут, ніж ви насправді думаєте.
Мені страшно.
Я не знала, що буде так важко…
дізнаватися про себе.
ПРОСТІР ДЛЯ РУХУ
У тебе є до мене запитання?
Так.
Але в якийсь момент я усвідомила,
що цікавість чи запитання — це небезпечно.
Десять і один…
Люди мають розуміти,
що деякі люди сприймають світ по-іншому.
Але вражає те, як неймовірно ти сприймаєш світ.
Якби в мене забрали танці, я б не знала, хто я.
Але саме тому це змінює все.
Розкажи більше.
Відбувається зміна, коли ти можеш визнати
й назвати досвід і почуття, які були з тобою завжди.
Це робить усе набагато реальнішим.
Завжди було відчуття, що щось просто не сходиться.
Тепер усе інакше.
Для нас проблемними є три сфери.
Комунікація.
Cоціалізація.
І повторювана й стереотипна поведінка.
Ти успішно опанувала ці три зони.
А я маю побачити це з часом
через твою історію та ранній розвиток.
Те, якою є людина, зумовлено нейробіологією,
що бере початок у ранньому дитинстві й супроводжує тебе все життя.
Тож ти відповідаєш критеріям розладу аутистичного спектра.
Розлад аутистичного спектра — це складний стан розвитку,
що передбачає постійні труднощі в соціальній взаємодії,
мовленні, невербальній комунікації та обмеженій/повторюваній поведінці.
РАС зазвичай діагностують у ясельному віці або в ранньому дитинстві.
Вплив РАС і тяжкість симптомів в кожної людини різні.
У тебе є до мене запитання?
Тобі щось потрібно?
Просто таке відчуття…
Ніби полегшення, щось таке.
Не уявляю.
Сьогодні я офіційно отримала
свій діагноз: «розлад аутистичного спектра першого рівня»…
ІАН СТЮАРТ ЧОЛОВІК ДЖЕНН — ПРОДЮСЕР
…«Потребує підтримки».
Збирайся.
Збирайся?
-Так. -Куди?
У подорож.
Я забув, що ти не любиш аналогії.
Я не вловила думки.
Так, мене переповнювали почуття. Ніби я…
Було відчуття, ніби я не довіряю своєму розуму, дивне відчуття.
Ніби…
Я читатиму про риси
людини з аутизмом або РАС першого рівня,
і читатиму ніби про себе,
І все мені зрозуміло й глибоко відгукується.
А потім за мить відчуття, ніби я все це вигадала й це неправда,
або що я шукаю швидке рішення чи щось таке.
Я граю із собою в дивну гру розуму.
Але сьогодні я офіційно отримала діагноз.
Тож я можу ніби зітхнути з полегшенням
і пізнати себе.
Мені здається, в мене не було ніколи
можливості чи нагоди це зробити.
Тому це здається важким, але певною мірою…
обнадійливим.
І я вдячна,
що мала нагоду пройти цей процес.
То чому ти боїшся?
Участь у документальному фільмі — це мій найгірший кошмар,
Спілкуватися з іншими
на досить глибокому рівні, і…
Я довіряю Алексу, але не люблю робити те, чого не вмію.
Але ти знаєш відповідь,
бо все, що ти вмієш зараз, колись ти не вміла робити.
Що допомогло тобі якимось чином подолати ці моменти?
Я кажу: «Я не знаю, де я». Як справи?
-Радий знайомству. -Навзаєм.
-Це Іан. -Привіт, Іане. Я Алекс.
Я вважаю, що це правильно.
Тож просто зроблю це.
КВІНС НЬЮ-ЙОРК
Це Джеймс.
-Ого, подивися. -Ого. Як старається.
-Оце подача. -Оце вигляд.
І сама легенда.
-Це фото… -Мій перший концерт.
-Рука… -Так.
-Можна я тебе підключу? -Авжеж.
Я хвилююся, бо не знаю, як знімають документалки…
АЛЕКСАНДЕР ГАММЕР РЕЖИСЕР
…або, типу, як ви працюєте, і…
-Ти й мене знімаєш. -Так, знімаю.
Я просто намагаюся зафіксувати, як вона існує в просторі.
І це прекрасно.
Це дивно, бо кожна людина, з якою я перетинаюся зараз,
не знає цього.
А ще треба думати, як усе зняти…
Це просто божевілля.
Усе…
Кожен день — це день, якого не було в моєму житті.
Ви здивуєтеся.
Овва, погляньте.
У мене є мужність…
«ТАНЦІ БЕЗ МЕЖ» 2003 РІК АРТИСТ РОКУ
…на вчинки в ім'я танцю,
які були б мені не під силу, як просто Дженн.
-Як те, що ми робимо зараз. -Згоден.
І багато чого в моєму житті,
адже в самому зародку кожної взаємодії
чи кожної можливості, чи кожної роботи:
«Ні, я не хочу цього робити».
Я миттєво відчуваю тривогу.
Та все ж я це роблю.
Я теж такий.
Та, думаю, цей проєкт інший.
Чесно кажучи, я не дуже впевнений, що це.
Уся моя кар'єра крутиться навколо того, що виступ дає глядачам.
Але я завжди хотів дослідити,
що виступ дає самим артистам.
Саме так.
І це привело мене до психотерапії на основі руху,
що можна вважати вишуканою заміною слів:
«спілкування через танець, коли слова безсилі».
-Точно. -У мене з цим проблеми.
ШІСТЬ РОКІВ ТОМУ
-Ти перша, про кого я подумав. -Звісно.
Я розумію, що минуло шість років, але я звернувся до тебе,
бо стежу за твоєю кар'єрою, відколи ми зняли кліп разом.
Думаю, це доля, що після стількох років
я написав тобі в день, коли ти отримала діагноз.
Я досі не можу це переварити. Це так дивно.
Я повернувся додому з поїздки в Лос-Анджелес.
Наступного ранку в нас мав бути сеанс. А тут — імейл.
-Так. -А потім її несамовитий сеанс.
Що тебе привабило у виконавському мистецтві й танцях?
Раніше я казала, що…
мене просто підвели до цього,
і я закохалася в це.
І відчуття, що це моє призначення
і це те, що я маю робити в цьому житті.
І це мій талант.
І таким чином я спілкуюся з людьми.
І так я можу допомогти людям.
Але в мене завжди було відчуття, що мене ведуть
або радше проводять по життю,
що… я й досі так відчуваю,
але… я думаю, що я просто…
Я просто стала помішана на танцях, можливо, тому що я з аутизмом.
І це мені допомагало,
і я тільки зараз розумію, як саме.
Добре, побачимо, що з цього вийде.
Почнемо потихеньку. Я буду твоєю тінню.
-Гаразд. -Подивимося, що з цього вийде.
Тоді почнімо.
«КРОКИ»
ВІТАЄМО В СТУДІЯХ РІПЛІ-ГРІЄР
ГРОМАДСЬКИЙ ЦЕНТР «ҐІБНІ КОМПАНІ»
ШКОЛА МАРТИ ҐРЕГЕМ СТУДІЯ 1
Раз, два, три, чотири, п'ять, шість…
І раз, два…
Так, Баррі!
П'ять, шість…
Так!
Так, широко…
Увесь простір у вашому квадранті.
Так.
Очі сюди. Покажіть себе.
Спочатку це був просто танець.
Але з роками…
Відкриваємо, розквітає.
…відколи це перестало допомагати мені, як раніше.
Настав момент,
коли танець почав брати в мене більше, ніж давати.
Так!
Як людина, коли я дивлюся на ваш танець,
якщо я не бачу ваших очей,
я не можу встановити з вами зв'язок.
Я змогла заробляти улюбленою справою,
але вже давно
я не відчуваю радості в русі.
Але в мене досі робота, що відбувається паралельно,
але я не знаходжу в ній втіхи для себе.
Проте я досі приходжу до учнів.
Так! Правильно. Продовжуйте.
Зараз мені важко знайти простір, де я люблю танцювати.
Я бачу, що ти вже не така, як раніше.
Я щаслива, що можу заробляти улюбленою справою,
але це водночас і прокляття,
бо можна втратити втіху від того, що любиш.
Ми сильно тиснемо. Так?
Ми тиснемо, бо такі вимоги тренування,
і це наша мета.
Так, я дисциплінована,
але мені подобається бачити старання в танці.
Я не люблю, коли це виглядає надто просто, ідеально або відшліфовано.
Я люблю бачити це, особливо в жінках.
Я хочу бачити силу й старання, які ви докладаєте.
Але це важко.
Це місце було для мене культовим.
Я виросла в Айдахо, в глушині,
і бачила «Кроки» в танцювальних журналах, і прагнула…
Саме цю студію.
Я просто хотіла… Страшенно хотіла опинитися тут.
І той факт, що я тут із вами,
і стільки знайомих облич, з якими я йду поруч роками,
я дуже вдячна.
-Ви просто… -Ми любимо тебе!
П'ять, шість, сім, вісім…
Симптоми мають бути присутніми на ранньому етапі розвитку,
але можуть не проявлятися цілком,
поки соціальні вимоги не перевищать обмежені можливості,
або можуть бути приховані вивченими стратегіями в старшому віці.
СИМПТОМИ МОЖУТЬ БУТИ ПРИХОВАНІ В СТАРШОМУ ВІЦІ
Дженніфер!
-Привіт! -Скажи «привіт»!
-Ну, йди! -Привіт!
Тільки поглянь.
-Так, ну ж бо. -Привіт!
Що з тобою таке?
Вітаюся з вами з мого улюбленого місця на Землі.
Моє місце сили.
Мені тут добре.
Зараз перша година дня у вівторок.
І я вже вдруге приймаю ванну.
День не задався.
Що ти відчуваєш?
Стимінг — це все, що ти робиш своїм тілом,
щоб мати змогу контролювати себе.
Що ти відчуваєш?
Усе, що допомагає людині регулювати свій стан, —
це стимулюючий вид поведінки.
Гарні пальці.
Дитиною,
я думаю, що це була самостимуляція, коли ти крутилася.
А твої батьки вважали це танцем.
Закінчуй свій танець.
Раз, два, три, чотири, п'ять, шість, сім.
П'ять, шість, сім, вісім.
Раз, два, три, чотири, п'ять, шість, сім, вісім.
Можеш рухати стегнами трохи швидше?
СОНЯ ТАЄХ — ПОДРУГА ДЖЕНН
БАРРІ ҐЕНС — ТАНЦІВНИК, ДРУГ ДЖЕНН
-Отак. -Чудово.
Униз.
І в інший бік.
Чудово.
Крок! Крок, крок, п'ять! Мах, п'ять!
Раз, два, три, чотири, п'ять, шість, сім, вісім.
Добре? Хочеш спробувати з музикою?
Раз, два.
Раз, два, три, чотири, п'ять, шість, сім, вісім.
Підвищена або знижена чутливість на сенсорні подразники
або незвичний інтерес до сенсорних аспектів довкілля.
Очевидна байдужість до болю чи температури.
Негативна реакція на певні звуки чи текстури.
Надмірне нюхання або торкання предметів.
Візуальне захоплення світлом або рухом.
Добре?
-Так. -Що доброго в тому, щоб тягнути колоду?
Просто… це прояв мого людського інстинкту.
Вібрація в руці й звук.
Ніби мій обов'язок.
Соціальні виклики проявляються багато в чому.
Є багато проявів сенсорних проблем.
З днем народження, люба Дженніфер
Надто яскраво?
Візуальні ефекти, звук, текстура…
-Шкода. Витри об штани. -Ні!
-Дженніфер, припини. -Фу!
-Повертайся в машину.
Це надто багато інформації.
-Усе гаразд, Дженн? -Це занадто.
Я буквально вирубилася. Ніби божеволію.
Тому дозволь мені продовжити покуп…
Ні, але я хотіла розвіятися й разом щось обрати.
У мене були ніби блискавки в очах. Ніби спалахи.
Як ніби яскраве світло.
Здавалося, що в мене мозок розвалюється.
Постійно.
Це дуже виснажливо.
Думаю, в тебе сенсорна система перевантажена тривалий час.
Тобі важливо навчитися опанувати це.
Але це не завжди корисно для тебе.
У ту мить тобі потрібно:
мати змогу заспокоїтися, дати раду емоціям і усвідомити.
-Що? -Просто страшенно хочеться пива.
Це погано. Складно, бо я почав пити, коли мені було 13.
Це у мене в ДНК — іти в запій. Як же це дістало.
Я розумію.
І мені теж, любий.
Коли все на піку або не складається так,
як це логічно для таких, як ти,
світ буде складним і важким місцем.
У дорослому віці ти просто припиняєш самостимуляцію…
Розкрийся, подруго.
Відчуй себе. Усе гаразд. Дай зачепити тебе за живе.
Бо це викликає дискомфорт в інших людей.
Або ти відчуваєш осуд.
І тому вміння регулювати,
підживлювати й уміти балансувати у здоровий спосіб — дуже важливо.
Я маскувала свій стимінг під танці.
Знайди баланс, середину, знайди своє місце.
Або просто закутайся в кокон і будь у безпечному місці.
Так, я молодшою часто так робила.
Робити собі затишні куточки.
І це може бути місце, де ти знайдеш розраду
і відчуєш затишок.
Перебування на природі дуже заспокоює,
тож хочеться проводити там більше часу.
-Готовий? -Так!
Гарно. Що скажеш?
Я в захваті.
Я теж.
-Люблю тебе. -І я тебе.
Не зважай на світ.
-Це рука чи стегно? Що це? -Усе в хлам. Байдуже.
Це спортивна травма?
Так. Я танцівниця.
-Доктор Боровскі скоро прийде. -Добре.
Вони мені замалі.
-Замалі. Мені потрібні більші. -Покажи свій зад.
-Повернися. -Ні.
Пограймо в медсестру й лікаря.
Ні, дякую.
-Вона зламана? -Моїй кар'єрі кінець?
Притягни це коліно до моєї руки…
ДОКТОР ЛОРЕН БОРОВСКІ
…Так.
-Ясно, отже… -Мені не можна підіймати ногу.
Гаразд.
Я могла танцювати з цим. Усе було добре.
Як вона завжди й робить.
Так. Звісно.
На цьому етапі життя я танцюю лише через біль.
У тебе кілька проблем,
тому клубово-поперековий м'яз, схоже, запалений.
Я радила би зробити МРТ зараз.
Я хочу переконатися, що це не реакція на стрес.
Якщо стане гірше, то тільки режим «Марти Грем».
До всього іншого, в мене ще національні змагання на носі.
Треба фізіотерапія…
І на тих заняттях буде від 250 до 400 людей…
Це забагато.
Прагнення сталості.
Непохитне дотримання розпорядку.
Або ритуалізовані моделі чи вербальна/невербальна поведінка.
-Про що думаєш? -Що це нецікаво.
Що ти знімаєш?
Думаю, що цікаво.
Збирайся.
За мною нецікаво спостерігати.
-Візьмеш Джеймса? -Хотіла б.
Дженн пакується, і кіт не в захваті.
Про що ти думаєш?
Вона зараз не у формі.
Тобі дуже важко зрозуміти, що робити,
з чого почати, як взаємодіяти, як будувати бесіду,
як зрозуміти чужу точку зору, емоційно.
Тобі доводиться опрацьовувати кожну людину,
емоції кожної людини,
минуле кожної людини,
розуміти атмосферу й що відбувається.
І це дуже складно, якщо подумати,
скільки когнітивних зусиль потрібно докласти.
І для тебе тиск досить великий в соціальних ситуаціях.
Їх багато.
НАЦІОНАЛЬНА ПРЕМІЯ ТАНЦЮ ФІНІКС, АРИЗОНА
Ваш дзвінок переадресовано на автовідповідач.
Привіт, це Алекс. Залиште повідомлення.
Привіт, Алексе.
Я тут, веду заняття,
але не знаю, чому моє тіло не слухається.
Я люблю рух, бо він швидкоплинний.
Він минає, і все.
Я щасливіша, коли більше рухаюся.
Але насправді, я вкрай не хочу рухатися.
Тож я не знаю, що відбувається.
Гаразд, танцівники, виходьте на паркет, якщо ви на занятті.
Як я маю мотивувати цих дітей, якщо не можу мотивувати себе?
О котрій ти приїдеш?
Не можна знімати мене, коли я сплю.
Ти ж прокинулася.
На добраніч.
Бувай.
Чекай, потанцюй перед вікном, бо кадр гарний.
Ніби…
У тебе силует, як у Бейонсе.
Якби ж то.
Я завжди прошу ванну.
Тому мене повернули в цю будівлю, бо, думаю…
-Тут є ванни? -Тут є ванни.
Учора в мене були панічні атаки.
Це так тупо, бо я готова. Ніби…
І це триває вже понад десять років.
-Так. -Але ніколи не…
Мені стає важче. Легше не стає.
-Справді, чому? -Так, не знаю.
Я думаю, може…
Просто не стає легше. Бо я відчуваю…
Від тебе більше очікують?
Не очікують, але…
Я не вмію працювати абияк.
Я постійно намагаюся робити щось нове.
-Так. -Тож…
-А ти хочеш робити це абияк? -Ні.
Давайте просто…
Давайте разом вдихнемо.
Видих.
І просто згадайте, чому ви тут.
Ти тверезий?
-Так, я тверезий. -Так.
-Десь роки три. -Так.
Чому ти кинув пити?
Бо треба було.
Я дуже хочу побачити, як ви станете частиною руху.
Створіть рух усередині, адаптуйте його під себе з самого початку.
Я хочу бути тверезою, але мені важко з цим.
Підходьте до цього з віддачею,
з усією душею.
Не переймайтеся собою. Впливаймо на інших.
Зрозуміло?
Я зрозуміла, що почала пити в коледжі,
коли мене змусили бути частиною більш соціальної спільноти.
Саме так.
Тому я завжди бачила в цьому допомогу собі.
Я теж.
Без цього краще,
але не легше.
Так. У мене теж були зриви.
І я просто відчуваю, що хочу покінчити з цим.
Так.
Хочу покінчити.
П'ять, шість, сім. Поїхали.
Раз, два, три, чотири.
Назад,
уперед, ще раз.
Три, чотири.
Назад,
уперед, ще раз.
Це набагато більше, ніж просто рух.
Я люблю дивитися на боротьбу.
Уперед. Ще раз.
Три, чотири. Назад.
Уперед, ще раз.
-Як довго ви працюєте разом? -Десять років, одинадцять років.
Ще раз.
Я знаю Тей з її 12 років.
-А скільки тобі зараз? -24.
Я ставлю їй танці з 12-річного віку.
Так. Три.
Отак. Твоя зосередженість заворожує. Дуже добре.
Три, чотири.
Назад,
уперед, ще раз.
Раз, два, три, чотири.
Назад,
уперед, ще раз.
Три, чотири.
Назад, уперед, ще раз.
Раз, два, три, чотири. Назад…
Симптоми викликають клінічно виражене порушення
у соціальній, професійній
чи іншій важливій сфері поточної діяльності.
Раз, два, три, чотири.
Назад, уперед, ще раз.
Три, чотири. Назад, уперед, ще раз.
Раз, два, три, чотири, п'ять…
Дженн, усе гаразд?
…вісім…
-Не хочеш на репетицію сьогодні? -Ні, хочу. Просто…
Я ніби трохи божеволію.
Від чого ти божеволієш, люба?
Точно не знаю.
Бувають просто панічні дні, це нормально.
Панічні атаки стали траплятися набагато частіше.
І відразу зранку,
тож ми полежали на дивані й намагалися змусити її дихати.
Я набрав їй ванну.
Трохи потанцював у спідньому.
Намагався шокувати її мозок цим жахливим видовищем.
Це викликало сміх, але… Ефект нетривалий.
Що ти відчуваєш?
Що не контролюю ситуацію.
Мої емоції випереджають слова.
-Так. -Це важко.
Так.
Ти не усвідомлюєш, що все це відбувається всередині…
ДОКТОР КІМБЕРЛІ ҐІЛБЕРТ
…і ти тиснеш на себе так, що це все виходить назовні,
і ти така: «Що це таке?»
Але так було завжди. Просто про це не говорили.
-Так. -Так.
-І я не можу назвати цю емоцію. -Так.
Вона просто… велика.
Це просто занадто.
Не знаю, як їй вдається.
Боляче.
Боляче дихати.
Трошки вщипне, добре?
Молодець, люба. Молодець.
У Дженн загострення аутоімунного захворювання,
яке виявило в неї жовчнокам'яну хворобу.
Тепер треба терміново їх видалити.
Тож вона досить…
Їй зараз дуже важко.
Ми спустимося.
Ви не контролюєте цю кнопку.
Я їду у Вайт-Плейнс до Алекса,
бо він зараз там у невідкладній допомозі,
а Міґель, його чоловік, у відрядженні за містом.
Тож я поїду туди, переконаюся, що з ним усе гаразд.
Привіт.
Оце так парочка.
-Привіт. -Так.
-Привіт. -Що там?
Я теж у лікарні.
І я була б там, якби мене не порізали.
Цілковита правда.
Я щойно приїхав до Алекса.
Допоміг йому.
Його кладуть у лікарню.
Ну, його вже поклали в лікарню.
Роблять МРТ мозку.
Він зараз сам не свій.
Я думаю, це не просто вигорання.
Певен, що він боїться.
І знаю, що Міґель поспішає повернутися завтра.
АЛЕКС І МІҐЕЛЬ
А ще й одразу за Дженн,
і та страшна операція на жовчному міхурі,
усі найдорожчі мені люди
проходять через це.
-Показати шрами? -Звісно.
Вони витягли жовчний міхур звідси.
О, цікаво.
Ти прекрасний.
У тебе фільтр увімкнений?
Ні.
Ми обоє в лікарні в один тиждень.
Я хотів побачити ваші обличчя, бо…
У нас був важкий тиждень, а Іан про всіх потурбувався.
Як ти? Як почуваєшся?
Перезавантаження ці два дні.
Роблю деякі дуже легкі рухи, але здебільшого ходжу.
Прикол, ми буквально в однаковій ситуації,
бо я теж намагаюся ходити прямо.
-Друже. -Я пройдуся…
То що це?
У мене щось таке… Як це називається, Іане?
Синдром Гієна-Барре.
«Гієна-Барре», — звучить красиво.
Це коли твоя імунна система включається на повну
й атакує власні нервові клітини, які змушують м'язи рухатися.
Це як порушення пропріоцепції.
Я не знаю, що це слово означає, але так.
Тіло ніби каже: «Та ну його, атакуємо все підряд».
Надмірна реакція.
Це може паралізувати.
ТИЖДЕНЬ ЛІКУВАННЯ
А ми завжди говоримо про зв'язок розуму й тіла.
Це допомагає розставити все на свої місця,
бо ти маєш зрозуміти, що для тебе справді важливо,
і втілити це.
-Так. -Доки ще можеш.
Цілком згодна.
БАРРІ ҐЕНС ТАНЦІВНИК — ДРУГ ДЖЕНН
Так, продовжуй.
Клас.
У дитинстві я завжди почувалася трохи чужою у власній родині,
трохи незрозумілою.
Тому моя обрана сім'я зараз так багато для мене значить.
Ми так давно знайомі.
-Куди ти? -Угору.
-Як високо? -Дуже високо.
Шість, сім, вісім, поїхали.
Коли ти дозволиш собі
повернутися до того, що приносить задоволення,
та втіха знову повернеться.
Знайди те, що подобається, спілкуйся з тими, хто наповнює,
оточи себе такими людьми,
кайфуй і знайди знову втіху в тому, що ти робиш.
Ого.
Так, забагато всього одразу.
Ти впораєшся?
Завжди.
-Мені шкода. -Усе гаразд.
-Таке життя. -Так.
Без падіння не відчуєш злетів.
Відчуваєш потребу розкидатися надихаючими цитатами?
Так.
Які ще цитати людям корисно знати?
Знаєш…
Я завжди думав, і це оригінальна ідея…
будь тією зміною, яку ти хочеш бачити у світі.
-Вау. Глибока думка. -Так.
Будь тією зміною, яку ти хочеш бачити у світі.
Якщо рухи розповідають твої історії й передають твої емоції,
то, думаю, зараз ти на своєму місці.
Я знаю…
що робити.
У мене відчуття, що я ніби маю передати послання,
тому знаю, що мій танець триває.
Твій танець завжди з тобою.
Це багато говорить про те, що тобі потрібно зробити для себе.
У танці я завжди розуміла світ навколо і своє місце в ньому.
Я так багато дізналася.
Я хочу поділитися цим зі світом.
Час щось створити.
Ти знову віднайдеш цю втіху.
Почнімо.
Ти впораєшся Точно впораєшся, тобі це подобається…
ПЕРШИЙ ДЕНЬ РЕПЕТИЦІЙ
…Можливості безмежні
Які вони?
Безмежні!
Хто ми?
Досконалі.
Ми досконалі люди В досконалому просторі…
ФОТО КОМАНДИ
…І ми вшановуємо це З такою грацією
І ми…
Клас!
Усе, що ви даєте — це магія, краса й доля.
Дякую, що всі погодилися.
Давайте влаштуємо шоу.
Так.
Хочеш розповісти групі, як ти дійшла до цього усвідомлення?
Коли я зрозуміла, що я така,
я геть нічого не знала
про аутизм,
взагалі нічого.
Більшість із вас точно чули про це,
але я усвідомила, що в мене може бути аутизм,
коли дивилася документалку Алекса про Емі Шумер…
ЕМІ ШУМЕР
…Про вагітність Емі, створення комедійного випуску,
але у фільмі була вставка про чоловіка Емі, Кріса.
І в цьому фільмі йому поставили діагноз «розлад аутистичного спектра».
У документалці це показали так… Просто несподівано.
Вона кохала цього чоловіка.
У них були проблеми в спілкуванні. І вони пішли до лікаря.
І коли я дивилася цей епізод,
мене осяяло, що я теж маю аутизм.
Я ніколи раніше не думала про себе з цього боку.
Коли я дивилася… як ти говориш,
і як твоя сім'я говорила про тебе.
Я досі не знаю, що це було.
І я подумала: «Я справді розумію те, що відбувається».
Вони розуміють, що ти інший, але ніколи тобі про це не кажуть.
Якщо ти з кимось зі спектром, ти маєш любити це в них.
Я дізналася про себе,
бо хтось наважився поділитися своєю історією.
Тому я хочу зробити це шоу.
Я пам'ятаю, коли зрозуміла,
і це було так, ніби світ просто розколовся.
Найчастіше усвідомлення приходить…
За таких масштабів
відчуваєш, як світ навалюється на тебе,
але ти відчула, як світ розкривається.
І, думаю, є щось дуже гарне
у потребі відчувати, що твої почуття та бачення реальні,
і що «мій мозок такий».
Істинна ознака аутизму, особливо першого рівня, — маскування.
Вони йдуть пліч-о-пліч.
Ідея, що тобі «не можна» існувати такою, як ти є.
Тож приховувати різні аспекти себе стає звичкою.
І з часом це накопичується до такої міри,
що ти навіть не усвідомлюєш, що робиш це.
Коли усвідомлюєш це і хочеш припинити,
це вже майже неможливо.
І розуміння того, ким ти є
під усім цим, теж здається неможливим.
У нас є записи аж до УЗД Дженн…
ДЖОЗЕФ ДІДЖОВАННА
…Її батько знімав усе.
Можеш розказати, що ви удвох готуєте?
Важко пояснити.
Ми намагаємося створити аналітичне середовище діагнозу Дженн,
показати, як вона вижила завдяки руху
і як вона створила спосіб висловлюватися
через свої стимуляції, тики, тривоги.
У дитинстві мені подобалося відчуття запаморочення.
Усе ніби зникало, справді.
Це аналіз еволюції
словника руху, який вона несвідомо створювала.
Я ніби роблю рухи інстинктивно,
а потім можу озирнутися на них
і зрозуміти, що я тоді відчувала.
Але ти взяла танець і зробила його своїм способом регуляції,
ще в дитинстві, коли махала руками й крутилася.
Крутися!
Це було в радість.
Тож я думаю, танець допоміг тобі поєднатися
з людьми у світі танцю, які казали: «Так, ми хочемо дружити з тобою», —
бо ти захоплювалася тим, чим і вони.
Покрути мене!
Саме над цим мені було так цікаво роздумувати.
Коли я робила ці речі,
люди казали, що я танцюю.
Це повторення руху вас пов'язувало.
І я думаю, що у твоєму танці це спосіб спілкування,
і це пов'язало тебе з багатьма, бо не треба використовувати слова.
Ти можеш висловлюватися тілом.
Ти окрема особистість, що дивиться на інших,
яким легше соціально взаємодіяти,
але вони не бачать світ так красиво, як ти.
Тут є що відзначити, і в цьому немає нічого поганого,
бо це прекрасно.
Доктор Кім…
-Я знаю. Вона… -Можемо поговорити про неї?
Це чудові слова, щоб заспокоїти
людину, яка отримала нову інформацію,
яка буквально може змінити траєкторію її життя.
-Отак. -Досконалість.
Соня завжди була поруч у моїй кар'єрі та в житті.
Цей проєкт не існував би, якби ми не об'єдналися.
Вона сказала мені на даху…
Я думала, вона…
Вона каже: «Маю тобі дещо сказати». Я така: «Бляха».
Стала дуже серйозною.
І що я тебе спитала? «Ти вагітна?»
-«Звільняєшся?» -Так.
Що я зробила?
-Усе це й питала. -Так.
-Я сказала: «У мене аутизм». -А я така: «О!»
-Так, «О!» -«О!»
«Так, чорт забирай. Гаразд. І що тепер?»
Це й божевільно.
Не сам діагноз і не досвід життя з аутизмом.
Це те, що ти прожив 34 роки і не знав про це.
КЛАС СОНІ — 15 РОКІВ ТОМУ
Ми багато що пройшли разом,
і це теж частина досвіду.
Труднощі, які вона переживала в нашій дружбі та в роботі.
Якби ж я знала,
адже, щоб здобути усвідомлення,
як допомогти їй жити, але щоб життя здавалося їй легшим…
Трохи легшим.
Я не знала.
У цьому й річ.
Якщо ти не знаєш, то не розумієш, з чого почати.
-У тебе навіть немає шансу. -Так.
Дивно, що тобі сумно через це,
але я відчувала, що ти мене розумієш найбільше.
Іронія.
Зробімо це шоу разом.
Разом.
Не підходь, я заплачу.
Люблю тебе Але ти збожеволієш
Я зроблю це На манер мюзиклу
Може, ти не плакатимеш
Я переживаю серйозне вигорання,
якого ще не було в моєму житті.
Я навіть не можу рухатися.
Тому цей процес і створення цієї вистави
і те, що відбувається — своєрідна випадковість,
бо я відчуваю, що я так далеко від того, що знала раніше,
і якщо я зараз не візьмусь за щось подібне,
то, здається, можу втратити це.
-Так. -Розумієте?
Мені треба опинитися в місці, де я почуваюся, як удома.
Як колись.
Інакше я не знаю, чи зможу я повернутися до цього.
Я люблю цих людей. Вони — моя сім'я.
Тож чути Кім і бачити їх тут — це якесь особливе поєднання.
Дякую кожному в цій кімнаті.
Не знаю. Ніби перетин життя й мистецтва
у дуже класний спосіб, який я ніколи не відчувала.
Я бачила, як це відбувається з іншими людьми, але не зі мною.
Тому це дуже круто.
Добре, Дженн, ввімкни нам, адже ти…
Отже, до суті.
У тебе є до мене запитання?
-Так. -Добре!
-Це класно. Ще раз. -Так.
Отже, до суті.
У тебе є до мене запитання?
Це може бути, бляха, тим, що розкриє сутність.
-Так. -«Так, є».
І це… «І ось мої запитання». Буквально.
Чудово. Ще раз. Молодець, Дженн.
У тебе є до мене запитання?
Чудово. Продовжуймо.
Погляньте.
У мене ламається волосся.
Я буквально втрачаю
волосся шматками.
Погляньте.
Усе поламане.
І в мене волосся випадає.
Що зі мною коїться?
Скільки я ще буду такою?
Мені погано.
Хочеш поговорити з Алексом?
Він теж часто з цим стикається.
Алекс.
Що?
Я дзвоню Алексу.
ДЗВІНОК НА МОБІЛЬНИЙ… АЛЕКС ГАММЕР
Ще ні?
Чекаю, поки Алекс передзвонить.
Добре.
Глянь. Це Алекс.
-Привіт. -Привіт.
-Де ти був? -Що в тебе?
Я знову в лікарні.
Що сталося?
Те саме, що й раніше.
Жах. Чому?
У мене різновид синдрому Гієна-Барре, який називається синдром Міллера-Фішера…
ІМУННИЙ ГЛОБУЛІН ВНУТРІШНЬОВЕННИЙ10 % ОКТАГАМ 10 %
…І він повертається знову і знову.
Як це відбувається?
Саме в моєму випадку
лікарі не знають, що це спричиняє,
окрім психічного й фізичного стресу.
Але таке відбувається, скільки я себе пам'ятаю.
Ти про що?
Я справді не розумію цього.
Але це частина чогось серйознішого, розумієш?
Хочеш поділитися?
Через це
я аж не можу… фізично й морально не можу функціонувати.
Можеш пояснити детальніше?
Я завжди розумів, що таке депресія,
бо я завжди був у глибокій депресії.
Я не усвідомлювала.
Я знав слово «тривога»,
але чомусь не знав, що це означає.
Коли я дізнався, що це таке,
я зрозумів: «О, це мій нормальний стан».
Насправді я завжди в цьому стані.
У мене були депресії й тривожність
так довго, що я навіть не знала, що страждаю,
бо думала, що це нормальне життя.
І в мене так.
-Так, я роками приймаю ліки. -Так.
Це притупляє гостроту,
але сильні напади тривоги не зникають.
І ці напади депресії.
Ти не можеш стати здоровішим.
-Так. -Ти не можеш більше тренуватися.
Ти ще й тверезий.
І питання: що ще ти маєш зробити краще?
-Так. -А ці почуття не зникають.
Ну, загалом,
я відчуваю, що зараз можу поділитися цим із вами.
Ми недавно дізналися, що я…
біполярний.
І це впливає на мене
більше, ніж я хотів би визнати.
Моя імунна система може злетіти з котушок,
а тоді моє тіло просто… розвалюється.
У мене так само.
Я порожня.
-Так. -Я пуста.
-Нічого немає. -Так.
Ми не працюємо над тим, щоб усунути ці епізоди.
Так.
Ти працюєш над тим, щоб прийняти їх як частину свого життя.
-Хіба не я маю тебе втішати? -Я розумію.
Але, коли знаєш, що ти не сам, що це не твоя провина,
цього іноді достатньо, щоб зрушити когось із місця.
Дякую, що вислухала.
Сказати це вголос — найважче.
Ти полегшуєш завдання.
У нас із тобою ще є хрінь, з якою треба розібратися.
Ти зараз відчуваєш смуток чи полегшення?
Ні, я просто відчуваю, що змінююся.
Я змінююся, і мені сумно…
але добре.
СОЛО ДЖЕНН, 1998 РІК
Які зміни ти відчуваєш?
Ні, я думаю, що просто відпускаю ідею про те, ким я…
Ким я думала, що я є.
Дженніфер — відмінниця, яка любить школу й танці.
Дженніфер сподівається стати відомою танцівницею.
Дженніфер дякує родині за допомогу з танцем.
Вона їх дуже любить.
Я була одержима цим.
І завжди є і буду.
Мені подобалося повністю занурюватися в тяжку працю й танці.
Ти б сказала, що тоді ти в мирі із собою, коли танцюєш?
Так.
Я думаю, що нічого іншого не існує,
але я також доходжу до точки, коли ігнорую свої потреби.
У світі танцю
тебе постійно оточують люди, які не шанують баланс.
Бо це просто культура…
…тиску.
Ти звикла витискати із себе всі соки, поки не впадеш.
Я насправді вигоріла.
Коли ми говорили про вигорання,
важіль, перемикач для людей з РАС,
полягає в тому, що це триває до самого кінця.
Так ти знаєш, як довести себе
до стану, коли падаєш на підлогу.
Звідки мені знати, що я завершила
Бо коли це завершення
Завжди є, куди рости Куди рости
Рости
Я ніби божеволію.
Я ніби божеволію. Я ніби не знаю…
нічого.
Мені страшно,
і…
Я не знала, що…
буде так важко…
дізнатися про себе все це.
Немає часу чекати
Або думати
Звідки мені знати, як?
Зміни відбуваються, коли ти можеш визнати
і назвати переживання й почуття, які ти відчуваєш завжди.
Це робить усе набагато реальнішим.
Іди
Це важко, бо ти втомлена, і це…
Думки «все або нічого» стають діями «все або нічого».
Іди
Ти ще й схильна до крайнощів.
Тож ти виснажуєш себе до межі,
і твоє тіло каже: «Стій, треба зупинитися».
Не зупиняйся, іди, вперед
Так. Як твоє стегно?
Дуже болить.
Я роблю все, що треба, але нічого не допомагає.
Тому мені стає трохи страшно.
Іди
Хоч щось допомагає?
Якщо чесно, у мене хронічний біль ще з підліткового віку.
Отут.
Роби більше, йди
Хтось дивився твої аналізи крові,
щоб перевірити наявність чогось аутоімунного?
Так, ми про це говорили,
але є вища кореляція автоімунних захворювань і РАС.
Іди
У мене маркери вовчака…
Іди
…високі.
Іди…
Твій сценарій відрізняється від більшості танцівників.
У тебе є основний діагноз, аутоімунна проблема.
Я знаю, що стрес може викликати реакцію.
Не хвилюйся про гроші.
-Не хочу знову самостійно ставити шоу. -І не будеш.
Особливо шоу, у якому я виступаю.
Ми не отримали найбільший грант, на який подавалися.
Ми були фіналістами, зовсім близько, але такий облом,
бо тепер треба знову починати збір коштів.
Ти навчена терпіти біль.
Ти навчена терпіти дискомфорт.
Що мені робити?
І це мене переповнює.
Більше
Я хочу зосередитися на чомусь одному.
Усе, крім мого шоу, викладання й хореографії,
це не просто підробіток.
Я викладаюся на повну.
Але це забирає в мене багато сил.
Немає часу чекати
Немає часу думати
Немає часу відчувати
Я маю робити більше?
Я зроблю більше
Зроблю більше
Це величезне виснаження — пройти через це
і розкрити себе.
І тому, як ти кажеш:
«Я багато пережила, і я просто хочу спокою».
Я просто намагаюся з'являтися щодня.
Чи знаю я, що роблю, чи ні.
Іди
Що я маю зробити ще?
Мені треба робити більше?
Треба?
Така ціна нашого життя, яке тебе виснажує?
Так, мені треба позбутися тягаря підтримки нашого способу життя.
Можемо скасувати твоє шоу,
бо ти не маєш робити його для інших,
для зовнішнього світу, Соні чи Алекса…
Це не так. Я хочу зробити це шоу.
Але я хочу робити лише це. Я не хочу робити нічого іншого.
Тож зробімо це.
Мені треба робити більше?
Я зроблю більше…
Покладися на мене, мала.
Ти мене не грузиш. Ти моя сестра.
-Як ти все встигаєш? -Я… Я одержима.
Я одержима танцем.
Я одержима ідеями.
Одержима тим, щоб моїй спорідненій душі було краще.
Падай, буквально навалися на мене. Я витримаю.
Я тут лише для того, щоб ділитися.
Суть — у маленьких хвилях.
Найважливіше — це люди, яки мають побачити цю виставу.
А це багато людей.
Ми щось вигадаємо.
Я знаю, що шоу відбудеться. Я це бачу.
Я це відчуваю серцем.
Я не знаю, де й коли це станеться. І не знаю, як це відбудеться.
У цій професії так багато того, що мені не на користь.
Так, багато прекрасних моментів, але я б не радила це всім.
Це просто мій особливий інтерес,
і мені допоміг танець.
Чого ти найбільше боїшся,
коли думаєш про переїзд із міста?
Коли знаєш, що це неминуче.
Забагато змін водночас.
І я… не знаю, яким буде майбутнє.
Ми продаємо дім мрії,
який тепер ми не можемо собі дозволити.
Він непідйомний, якщо займатися моїм мистецтвом.
Так, я вирішила скасувати все цієї осені.
Не знаю, що буде. У мене таке вперше.
Я відмовилася від роботи на $50 000.
Ти сказала п'ять, так? Не 50?
Робота на 50 тисяч доларів
Клас. О так.
Гаразд, приїхали. Ура.
Ура, я вже не можу штани собі дозволити.
Так, я не уявляю, що буде далі, окрім цього шоу.
Це ніби крок назад, щоб зробити крок уперед, точно.
Як ми, сонце.
-Два вуличні щури? -Так, із Джерсі.
-Два вуличні щури їдуть у Джерсі. -Ти товстіший.
Я товстий…?
Більше до цього краєвиду пішки не дійдеш.
Ні, мем.
Але навіть якщо це буде нам уроком,
то краще поїхати, ніж лишитися тут і дивитися на качок.
І ще, пряма лінія.
Кажуть: «Вишикуй качок». Тобто, зберися.
-Це і є баланс. -Так.
Може, своєю роботою
ти допоможеш переосмислити значення світу танцю.
Спортивна наполегливість важлива, але й відпочинок теж.
Важливе харчування, баланс.
Розум, здоров'я, емоції — усе це складові.
І я уявляю, що коли все це в балансі,
то виходить неймовірний виступ.
Так, саме це я й хочу знайти, побачити, який це має вигляд.
Дякую, Дженніфер.
Так, мені подобається концепція.
Так, бо ти досі не знаєш, але ти це знаходиш.
Найкраще мистецтво — це те, яке ти твориш, не усвідомлюючи цього.
Ти просто постійно присутній у ньому.
Як і Дженн, я тепер бачу світ іншими очима
і починаю розуміти, що привернуло мою увагу до Дженн,
а її увагу до мене, і чому ми так швидко…
Намагаюся зрозуміти фактор завзятості:
коли ти ростеш панком у 90-х роках,
що набухується ще юним,
усі свої біди ти тримаєш у собі, стаєш жорстким і преш уперед.
Я маю повністю відпустити того старого Іана, а це дуже важко,
робити це в тандемі з нею зараз, у цей час.
У мене дуже болить стегно.
Де ключі?
У мене були ключі?
Зараз повернуся.
Схоже, він у стресі.
-Йому зараз важко. -Ясно.
Я приймаю останню ванну в нашій квартирі в Нью-Йорку,
але, думаю, все добре.
Ми переїжджаємо в Джерсі на деякий час.
Та власне, невідомо на скільки.
Але спершу…
Відведи мене додому
Відведи мене…
Стійкі дефіцити соціальної комунікації
та соціальної взаємодії в різних контекстах.
Відведи мене додому
Додому
Це було дуже гарне місце для дитинства…
АЙДАХО
…місце, де ти відчувала безпеку й домашній затишок.
Природа дуже заспокоює.
Дженн!
Чорт забирай!
Це середовище не тисне на тебе,
не вимагає відповіді чи сенсорної регуляції.
Водночас, коли я маю цю ясність,
я почуваюся ніби підлітком.
Я відчуваю, ніби знову переживаю все вперше.
І я раптом захотіла дізнатися, звідки це взялося.
Мене це так бентежить, бо там так багато любові,
але немає шансів на успішну комунікацію.
Таке відчуття.
Але в мене було стійке відчуття, що я маю поїхати.
Так.
Я нічого не відчувала, лишаючи дім.
РЕЧІ ДЖЕНН
Дефіцити невербальної комунікації в соціальній взаємодії.
Є різниця між любов'ю і потребою.
Я ніколи насправді не була тобі потрібна.
Мамо.
Це неправда.
РОББІН ФРІМАН МАТИ ДЖЕНН
Дженніфер, можеш сказати: «З Днем матері»?
День матері.
Так.
У дитинстві мене часто називали егоїсткою.
Відпусти!
Чому ти мене відштовхуєш?
Більш бойовою.
Казали, що мені байдуже на сім'ю.
І я почала в це вірити.
Коли отримуєш діагноз
і дізнаєшся, що це генетичне або передається у спадок,
то починаєш придивлятися до сім'ї.
-Це забагато інформації для мого мозку. -Вибач.
КАЙЛ ФРІМАН БРАТ ДЖЕНН
Вона неконтрольована.
Я росла так, що коли мама казала «бу»,
то я лякалася.
Зі мною такого ніколи не було.
Схоже, все залежить від спілкування.
-Так. -Так я почувалася з мамою.
Я не можу спілкуватися з цією людиною.
Я просто дурію.
Коли ти кажеш: «Навіщо тобі це знати?»
«Який сенс отримувати діагноз?»
«Що це змінює?» та «Кому яке діло?»
Я не розумію твій світ,
бо ти не ділишся ним зі мною.
Я не можу тебе впустити у свій світ, бо бракує важливої деталі.
Дефіцити соціально-емоційної взаємності.
Навіщо ти все це перебираєш?
Намагаюся знайти гроші на своє шоу.
-Хочеш продати ляльок? -Дивлюся, скільки за них дадуть.
Кожна з них — результат такої важкої праці.
На щастя, я знайшла танці, бо росла в маленькому містечку.
Можливостей там було мало, і люди не виїжджали.
Як казала твоя мати: «Якби не танці, ти пішла б кривою стежкою».
-Так. -Ти б погано закінчила.
З Айдахо — я розумію.
Там є ціла група людей,
що ніколи не мали доступу до психіатричної допомоги.
Або про це не говорять.
Не дуже комфортне місце…
Я йду!
…для чогось, що вважається інакшим.
Дженн не вписувалася у формулу цього містечка.
Це дуже маленьке містечко.
Коли я там росла, населення було 700 осіб чи щось таке.
-Як називається твоє місто? -Стар.
Ох. Реєстр народжень, аж дві сторінки.
БРІОН ФРІМАН БАТЬКО ДЖЕНН
«Твоя поведінка.
Вісім місяців. Ти хотіла гратися з великими дітьми, а не з ровесниками.
Ти самостійна та багато сперечаєшся для цього віку.
Іноді я думаю, чи переживу я цей день».
«Ти дуже розумна.
Ти пишеш своє ім'я, рахуєш.
Твій словниковий запас іноді вражає».
«Багато кричить».
Там є таке?
-Відпусти! -Домовилися. Їдь.
-Відпусти! -Тримайся.
Ти не…
«Але найголовніше,
ми любимо тебе більше, ніж могли уявити.
Ти чудова. Я б тебе ні на що не проміняла.
Ти така доросла маленька дівчинка.
21 лютого 1991 року».
Дефіцити в розвитку, підтримці й розумінні стосунків.
Кажуть, що аутизм частково генетичний.
Це дисфункціонально.
Очевидно, що твої брати й сестри, сім'я — це твоє дзеркало.
-Якраз підходить, правда? -Ми сім'я.
Усі ці відкриття з реального життя відбуваються одночасно
зі створенням шоу.
Підніми ляльку, щоб усі бачили.
І відкриття, які відбуваються в моєму житті,
опиняються переді мною на сцені в дуже красивий і органічний спосіб.
Ведмедик? Де ведмедик?
Де ведмедик?
Думаю, він у тебе.
Де ведмедик?
-Вона мила. Вона мене не бачила. -Вона ж може повзати.
В ідеальному світі
я могла б витягнути дуже багато їх.
Так.
Щоб, коли я закінчу, біля моїх ніг була ніби гора.
Так.
Можна кілька слів про цю роботу?
-Про що це для тебе? -Так.
Це будинок мами Роббін.
Привіт, бабусю!
Будинок бабусі
пов'язаний зі спогадами про ігри
і з відчуттям свободи.
Ку-ку!
У неї була вроджена здібність…
ФЛОРЕНСЕ БЕННЕТТ БАБУСЯ ДЖЕНН
…дозволяти мені робити одне й те саме знову і знову.
Я там відчувала свободу, бо вона мене не зупиняла.
Я вмикала одну й ту ж пісню сто разів,
а вона ніколи не казала: «Вимкни».
Серветки, бо в дитинстві я не вміла стрибати.
Кім сказала, що це поширена риса дітей з аутизмом,
що їм важко стрибати.
І бабуся навчила мене стрибати, давши коробку серветок.
Вона казала: «Ступаєш — підніми серветку, а стрибаєш — кидай її».
Так я й навчилася.
І я пам'ятаю, як уся вітальня була вкрита серветками.
І вона не змушувала мене прибирати
чи почуватися винною через безлад.
Але так я навчилася стрибати.
Ось звідки ідея із серветками.
Вона навчила тебе рухатися ритмічно.
Людям з РАС притаманна моторна дисфункція.
Тому в їхніх рухах не завжди присутній цей ритм.
Тому тобі було важко стрибати.
Твоя бабуся допомогла тобі в цьому
дуже наочно, використовуючи серветки,
і змогла показати тобі, як робити кроки,
коли ти тягнула серветки, і стрибати, коли ти їх кидала.
І коли вона це зробила, ти зрозуміла.
Саме так можна знайти підхід до людей з РАС,
даючи їм те, що вони можуть осягнути.
Оце так подарунок від неї тобі.
ДРУЖИНА — МАТИ — БАБУСЯ ФЛОРЕНС АЙ.
Дженніфер навчилася бути самостійною в дуже ранньому віці.
Я ж — лише після смерті мами.
Ти дуже на неї покладалася.
Так.
І я завжди бажала цього для тебе.
Я ніколи не ображалася на тебе.
Я любила в тобі все.
Просто іноді мені була потрібна допомога.
Оце так подарунок від неї тобі.
Так.
САУТ-ОРАНДЖ НЬЮ-ДЖЕРСІ
-Алло? -Привіт.
-До справи.
«Перельман» замовляє наше шоу.
-Та ну на! -Та ну на?
Ми будемо частиною дебютного сезону.
Соня сьогодні отримала імейл від Білла, художнього керівника.
БІЛЛ РАУЧ ХУДКЕРІВНИК
Він написав: «Вибачте за затримку. Шалений період.
Ми хочемо
замовити й допомогти втілити це.
Дякую, Соню, що представила нам цей чудовий проєкт».
Це не нормально.
-Це… -Так і назвемо документалку.
-«Це не нормально». -Так і назвіть.
Це щось неймовірне.
Про таке я навіть мріяти не могла, правда.
-Так. Це неймовірно. -Так.
Я не знала, що таке взагалі можливо.
Здуріти можна.
Ну, для цього у твоєму житті мають статися травми.
Ці двері просто не відчинити.
ЦЕНТР ВИКОНАВСЬКИХ МИСТЕЦТВ ПЕРЕЛЬМАНА НЬЮ-ЙОРК — НЬЮ-ЙОРК
Так, стрибай.
Просто уявляєш, як це буде.
Усвідомлюєш.
Так круто.
Ти маєш знати що я завжди поруч, якщо потрібна тобі,
але ти маєш здатність сказати, що тобі потрібно в житті.
І сьогодні я була потрібна,
і я рада надати тобі цей простір виговоритися.
Я рада твоєму проханню, справді рада.
У тебе є до мене запитання?
Так, є.
Я з радістю обговорю це з тобою, якщо треба.
Так. Думаю, це буде корисно.
-Я ціную це. Дякую. -Гаразд. Так. Звісно.
Це підбадьорює, бо я знаю, чому я це роблю.
-І ти теж, я думаю. -Так.
-Причина є. -Так.
Батьки, які знають, що їхня дитина з аутизмом або може бути в спектрі,
але не хочуть це визнавати…
«Почекаймо, може, минеться».
І це дуже сумно, бо та дитина знає,
що вона не така, як інші діти.
І, ігноруючи це, ви вчите дітей ігнорувати себе.
Я не кажу, що це зі зла.
-Це з любові. -Вони думають, що так краще.
Але як людина, якій діагностували це досить пізно,
я б хотіла знати раніше.
Я точно хотіла б дізнатися раніше.
Я теж.
-Так. -Візьмеш камеру в Алекса?
-Добре. -Наведи на нього.
-Добре. -Не проти?
-Ні. -Увімкнена?
-Увімкнена. Пише «запис», так? -Так.
Алексе!
-Багато чого відбувається. -Так.
-І досі відбувається. -Так.
Цікаво, де ти зараз на американських гірках.
Скажи щось.
Мені нічого тобі сказати.
Знаю. Ти нервуєшся?
Ні. Можна було краще.
Я щасливий, що знайшов тебе.
Не кидай мене поки що.
-Коли ми це зробили і як. -Вау, гарно.
Чи радше ми знайшли одне одного.
Не просто так це перетворюється на щось глобальніше, ніж ми двоє.
Я цілком розумію.
Ти стала мені близькою подругою.
Знайди Алекса.
Але я розумію, що в нас більше спільного, ніж я думав.
Ти знаєш, що я це не люблю.
Бо ти так добре приховуєш це для всіх.
Ніколи не пізно відчути себе особливим.
Але я ніби побачив тебе,
справжню тебе.
Я зрозумів, що ти — дзеркало.
Хтось ще знає, що в тебе аутизм, окрім мене й доктора Ґілберта?
Ні.
Ти приховуєш те в собі, що тобі не подобається.
Так.
А тепер тебе просять показати ті частини себе,
які ти все життя намагався приховати.
Був момент, коли я… Просто зламався.
Так, і кілька років тому я просто закрився.
Я не знав, що робити. Тоді мені було дуже погано.
Це впливало на роботу, сім'ю та друзів.
Я просто… Я нічого не міг робити.
І де ти відчуваєш сум у своєму тілі?
Усюди.
Тобі трохи бракує слів.
-Так. Розумію. -Так.
Я навіть не можу дивитися людям в очі й спілкуватися.
Чому, думаєш, ми такі?
Є питання, що стосуються почуттів та емоцій.
І перше питання — це щастя.
Що робить тебе щасливим?
-Моя сім'я. -Так.
Мені дуже пощастило в цьому.
Привіт, мамо.
-Привіт, любий. -Як ти?
-Ти знімаєш відео? -Так.
-О боже. -Скажи щось миле.
-Люблю тебе. -Дякую.
-І я дуже рада за тебе. -Дякую, мамо.
О так, погляньте на братів Гаммерів.
Я надихаюся братом, бо я ним захоплююся…
КРЕЙГ ГАММЕР БРАТ АЛЕКСА
…Бо в мені стільки від нього.
-Я знаю, ви дуже близькі. -Так.
Він шалений.
А ще є Міґель…
МІҐЕЛЬ БЛАНКО ЧОЛОВІК АЛЕКСА
…Боже, люблю його. Часто про це думаю.
Якби не Міґель, якби ми не зустрілися,
не знаю, що зі мною було б.
Тож я бачу твій діагноз, і ти відповідаєш критеріям.
Що ти про це думаєш?
Чесно кажучи, я очікував не це почути.
Що ти зараз відчуваєш?
Я просто не очікував.
Думаю, це поширена думка: «Ти не схожий на людину з аутизмом.
Ти не такий». Або «Чому це має значення?»
Бо я знаю, що є люди з більш вираженим спектром,
які, думаю, потребують цього більше за мене.
Відчуття ніби, отримуючи діагноз, я забираю його в когось іншого.
-Не знаю чому. -Так.
Ти дорослий,
ти вже пройшов фінішну пряму, де найважче.
Це поширено.
Після всього цього часу, коли ти доводив, що здатен,
навіщо тобі ярлик, такий жахливий ярлик, як аутизм?
Чому б не продовжувати вдавати нейротипову особу?
Навіщо тобі так розкриватися?
-Це вони й кажуть. -Так, я втомився прикидатися.
-Це треба змінити. -Так.
НЕСПРАВЖНІ
Готові?
Я сумнівався.
-Не знав, чи це не надто дивно. -Ні, треба більше такого.
Це так круто.
Ти знаєш, я кіномонтажер.
Як це?
Це як розв'язувати головоломку з нескінченними можливими комбінаціями,
і водночас створювати головоломку.
Мені це подобається, бо відколи я зрозумів, що мій мозок
інакше обробляє, бачить і створює речі.
Так.
Успіх прийшов завдяки повній одержимості,
але й сліпому ігноруванню своїх меж.
Точно.
Запалюй, крихітко!
Давай, Гаммере!
Як і ти, коли я почав заробляти цим на життя,
я відчув, що втратив мету як артист.
Я не розумів складнощів, політики
і втрачав довіру до багатьох людей.
Це щось… Це результат, який мене не тішить.
-Я не знаю, що кажу. -Ні, ти пояснюєш.
Я маю безмежну довіру до людей, собі на шкоду.
Я сприймаю їхні дії як те, що вони мають на думці.
І це дає можливість тобою користуватися.
І я завжди з цим борюся.
Знаєш, як і ти, я можу подолати будь-що,
але, як і ти, я спочатку горю, а потім вигораю.
Я не знав, що таке аутичне вигорання і як його долати.
Так.
Як і мій найкращий друг Рей.
Гаразд!
Не люблю камери. Але для вас я це зроблю. Люблю вас.
Ми були дуже схожі.
-Ми дуже схожі. -Так.
Я розумів його.
Я знав його страхи й гнів, а також те, що він давав світу,
і це було зовсім іншим.
Окрім Рея,
я ніколи ні з ким ні про що не говорив раніше.
Він був дуже товариським.
-Але це була компенсація. -Ясно.
Як і з Дженн,
я бачив той бік Рея, який мало хто бачив.
І я бачив себе.
Він був світлом.
Світлом мого життя.
Кілька років тому
він наклав на себе руки, вистрибнувши з вікна будівлі.
І я не можу не думати,
що якби ми обоє знали тоді те, що я знаю зараз,
можливо, він би зміг знайти кращий шлях із правильними інструментами.
ЛЮДИ З АУТИЗМОМ МАЮТЬ У 9 РАЗІВ ВИЩИЙ РИЗИК САМОГУБСТВА
Поговорімо про щось радісне. Як тобі фільм?
Бо я думаю змінити все.
Що ти думаєш? Я просто так сильно відчуваю тебе.
Досвід, який ти отримуєш у реальному житті, змінить твій погляд.
Ти розповідаєш мою історію,
але твій досвід і твоя точка зору
— це велика частина того, що ти робиш.
Ти теж маєш бути там.
Ти зазвичай не ділишся.
Ти показуєш те, чим вирішив поділитися хтось інший.
Тож ти бачиш це в іншому світлі.
-Це просто страшно. -Так.
Бо спочатку це було не про тебе,
але це єдина історія, яка в нас є.
Я ніколи ні з ким ні про що не говорив, чесно.
У мене не було такого, навіть із Міґелем.
Бо я завжди сприймав це…
Чого ти боїшся?
Це сором, розумієш? Не знаю, чому.
Дуже важко змиритися з цим,
бо я ніколи до кінця не вписувався ніде.
Тому я шукав схвалення, де тільки міг,
і тому мене легко було втягнути в такі речі, як…
сексуальне… дитяче сексуальне насильство.
Ого.
Я ніколи не розказував про це.
Скільки тобі було, коли це почалося?
Думаю, п'ять чи шість років.
Ого. Ти був зовсім малим.
-Так. -Алексе.
Проблема аб’юзу в його таємності.
На жаль, ця людина навчила тебе
приховувати й мовчати,
а не бути собою.
ДІТИ З АУТИЗМОМ У П'ЯТЬ РАЗІВ ЧАСТІШЕ СТАЮТЬ ЖЕРТВАМИ СЕКСУАЛЬНОГО НАСИЛЬСТВА
-Це частіше, ніж серед нейротипових. -Я боявся, що мене вважатимуть ґеєм.
Ясно.
Це був мій найбільший страх, і тому я мовчав.
Я просто не розумів цього.
Але світ казав мені, що бути ґеєм погано.
Чого ти боявся дитиною?
Що мене не будуть любити й мене покинуть.
Тепер я знаю, що це взагалі було неможливо.
Це забирає стільки енергії, Алексе, тримати це в собі так довго.
Те, що я зміг говорити про це з вами,
значно полегшило спілкування з Міґелем.
Я ніколи не думав, що зможу так говорити з ним без страху.
Я… Мені бракувало цього з часів Рея.
Але тепер і Дженн виконує цю роль для мене.
Бо ми можемо розбиратися в усьому разом, а не наодинці.
Я просто ховаюся, коли стає погано.
Ми з тобою такі схожі багато в чому.
-Це смішно. -Я знаю.
-Вона хоче бути повністю тверезою. -Так.
-Вона давно цього хотіла. -Так.
Як нічого…
Я намагаюся бути сміливою і ділитися всім.
Це дуже важливо для мене.
Але я так цього соромлюся.
-І я відчуваю, що все… -Так.
Я наче… Я просто ніби брехня.
Депресія й тривожність також можуть бути коморбідними з РАС.
Часто люди вдаються до алкоголю,
бо це може полегшити ситуацію.
ЛЮДИ З АУТИЗМОМ В СІМ РАЗІВ ЧАСТІШЕ СТРАЖДАЮТЬ ВІД ЗАЛЕЖНОСТЕЙ
Вона плакала, казала: «Я боюся, що якщо лишуся з тобою,
то не зможу стати тверезою, а я не хочу бути без тебе».
І тоді я подумав…
«Чорт забирай».
Знайте, що я люблю вас безумовно.
І я, мабуть, один із тих, хто може зрозуміти.
Я на кілька кроків попереду вас.
-Отак. Не так далеко. -Так.
-Як і ти з аутизмом. -Так.
-Знай, що я поруч, щоб підтримати. -Дякую.
Що більше ти говориш, то більше відкриваєшся людям,
і любов дасть тобі більше віри в те, що ти важливий.
Ти важливий у цьому світі.
Так.
З днем народження…
Ось чому я так старанно намагався
зрозуміти свій мозок,
задовго до отримання цього діагнозу.
Бо я дуже боюся.
Я не хочу дійти до того, коли не буде іншого вибору,
окрім як вимкнути все.
З ОРГАНІЗОВАНОЮ ПІДТРИМКОЮ ДЛЯ РІВНІВ 1, 2 І 3,
ЛЮДИНА З АУТИЗМОМ МАЄ БІЛЬШЕ ШАНСІВ ПРОЦВІТАТИ…
Іане.
-Іане. -Що?
Я тебе не бачу.
Ні. Покажися. Щоб я знала, де ти.
То де ми?
«ДЖЕЙКОБС ПІЛЛОУ» БЕККЕТ, МАССАЧУСЕТС
«Джейкобс Піллоу».
У найкрасивішій студії Америки.
Скажи, де ми.
Ми в церкві в Саг-Гарборі.
Це магічне місце.
Усі ці організації надали нам не лише приміщення,
а й, що найважливіше, час.
14-ТА ВУЛИЦЯ Y НЬЮ-ЙОРК, НЬЮ-ЙОРК
Створення такого шоу може зайняти роки й багато ресурсів.
ТРИВАЄ ВИСТАВА — ВХІД ЗАБОРОНЕНО
У нашій формі мистецтва й у багатьох місцях
є рецепт, який давно не змінювався,
і він більше не працює.
І якби ми могли це пом'якшити
й дослідити це разом,
і не вважати ці ситуації недоліками чи перешкодами…
І, можливо, на це піде трохи більше часу,
але що буде, якщо дати час
для того, щоб прекрасний мозок охопив ідею?
Як би це було?
Цього я прагну.
Для людей з аутизмом
один із найпоширеніших стимів — це вільний імпровізаційний танець.
Я б хотіла залишити дещо в імпровізації.
Вважаю, важливо вміти зайти й запитати:
«Що тобі потрібно?» Не: «Що не так?»
Дженн не намагається, у її випадку, вилікувати чи виправити себе.
Це усвідомлення.
Ясно усвідомлюючи, що це лише моя історія,
я не хочу робити якісь загальні чи гучні заяви
про аутизм загалом чи досвід інших людей.
Це дуже важливо, бо аутизм — це спектр,
і людям потрібна різна підтримка.
Коли це з'являється,
думаю, це допоможе з передпліччям, щоб відчути зупинки.
Усвідомлення того, що мій мозок ніколи не зміниться,
було найвизвольнішим.
РЕЙЧЕЛ ГАУК СЦЕНОГРАФ
Є якісь питання перед початком?
Так, буде весело.
Так.
ГОЛЛАНД ЕНДРЮС КОМПОЗИТОРКА, ВИКОНАВИЦЯ
Ми використовуємо мову діагностичних критеріїв.
І це дуже цікаво бачити цю жорстку мову
у поєднанні з людським досвідом.
Коли читаєш критерії аутизму в DSM,
це так жорстко.
Перше слово кожної риси — це
«недолік, аномалія, нездатність, дефіцит».
А моя терапевтка описує ці риси
у найкрасивіший, найпозитивніший спосіб.
Тож, коли ти бачиш ці мови в протидії,
а потім ще й відео дитини,
то щось не збігається.
Так.
Іноді буває й таке.
Так, у мене так само.
Що
Що ти робив
Коли ти виросла Зі своєї червоної сукні…
Я ніколи не питала
-Готово! -Ура.
-Чудово! -Влучний час.
Скажи, де ми.
-Я не чую. Говори голосніше. -Ла-Хоя.
-Ла-Хоя? -Ла-Хоя? Це ти? Привіт.
Так, ми б залюбки.
Ми б провели там три місяці.
Дуже дякую, бувайте.
Ми в сумнозвісному театрі «Ла-Хоя»
у репетиційній залі
у Ла-Хої, Каліфорнія.
Перший день.
Перший день!
ПРАЙС МАКГАФФІ УДАРНІ — ВИКОНАВЕЦЬ
Ми бачимо тут цю пам'ять,
і важливо бачити трактор і ляльку.
Наше шоу також замовив театр «Ла-Хоя Плейгаус».
МАРІОН ТАЛАН ДЕ ЛА РОСА КОСТЮМЕР
Ми — перший танцювальний твір
в основному сезоні за всю історію,
і це просто мрія —
мати змогу приїхати сюди,
мати творчий процес,
мати можливість грати
й зазнати невдачі, навчитися й вирости.
-Народ! Ура! -Гарного шоу!
Ти відчуваєш таку підтримку.
Ура!
Мати можливість ставити високі цілі — це неймовірно.
Це було неймовірно.
МИСТЕЦТВО І КУЛЬТУРА ЖИТТЯ В СПЕКТРІ
Тримай.
ФРІМАН
І твоє ім'я правильно написали.
Уже четвер?
Коли я знову танцюватиму?
«УЖЕ ЧЕТВЕР?»
Коли Дженн була маленькою,
танці були в четвер.
Навіть у понеділок
вона питала: «Уже четвер?»
-Що? -Знову й знову.
Я казала: «Мені потрібен четвер, і мені потрібні танці щодня», —
але тоді я не знала, як це висловити.
Коли я знову танцюватиму?
Вона чекала четверга, бо він приносив спокій і полегшення.
Глибоке відчуття порядку.
Уже четвер?
І я вважаю це дуже красиво.
Уже четвер?
Що сьогодні таке?
Сьогодні наша прем'єра в театрі «Ла-Хоя Плейгаус»
і вперше з глядачами.
Про що ти зараз думаєш?
Я пишаюся нами.
Не віриться, що минуло три роки.
-Так. -Розумієш мене?
Думаю, мене накриють емоції
після шоу, коли я нарешті побачу всіх людей, яких люблю.
Не знаю, скільки буде людей.
Двадцять, дев'ятнадцять, вісімнадцять, сімнадцять, шістнадцять…
тринадцять, дванадцять, одинадцять, десять, дев'ять, вісім, сім, шість…
СВІТОВА ПРЕМ'ЄРА «ЛА-ХОЯ ПЛЕЙГАУС»
Це божевілля. Що ми робимо?
…три, два, один.
Як людина з нещодавнім діагнозом «аутизм»,
я заново відкриваю себе і те, хто я як артистка,
у реальному часі, поки шоу набирає фінальної форми.
Я дуже вдячна, що є такі місця, як Центр Перельмана й театр «Ла-Хоя».
Це багато говорить про ризики, на які вони готові піти,
адже часто мистецтво починається
незвичним або невимірним способом.
Це так важливо.
Я так пишаюся тобою.
Дякую. Я тебе люблю.
І я тебе люблю.
Доброго ранку, Дженн.
Почнімо.
Чудово!
-Бачила, як усі встали? -Люди танцювали.
Так, танцювали.
Молодець.
Пишаюся тобою.
Я так тебе люблю.
Мені так пощастило.
Мене переповнює вдячність за те, що ти є в моєму житті.
Боже мій.
Ми втрьох, як у мемі про Людину-павука.
Ти з аутизмом. Ні, ти з аутизмом. Чекай.
Я знаю.
О чорт!
Гаразд.
Алексе, час іти. Треба вибрати образ.
-Я прийду підтвердити. -Тебе виганяють.
Крикни — і я прийду.
-Чудово. -Люблю тебе.
-Більше тобі не доведеться мене бачити. -Так.
-Бувай. Було класно. -Бувай. Було чудово. Весело.
Коли ти звернувся до мене з приводу цього проєкту,
ти не знав, що це перетвориться
на фільм присвячений аутизму.
Ні.
Ти б хотіла знову мати дитину з аутизмом?
Так.
-Справді? -Я б знову народила тебе.
-Ти б знову мене народила? -Так.
Було б добре мати трошки більше розуміння,
але навіть без цього розуміння я б усе повторила.
Привіт, любий.
-Привіт, мамо. -Цьом.
Мушу сказати, що після втрати Рея,
окрім Міґеля,
мати змогу поговорити з вами про такі речі —
стало для мене чимось дуже особливим.
Так.
Бо я не маю цієї можливості з іншими.
Навіть якби все скінчилося сьогодні,
якби не було підтримки документалки, вона не зайшла, я відчуваю, що це…
Зробило своє діло.
-Це врятувало життя Дженн і твоє. -Так.
Це звучить трохи драматично,
але це правда для мене.
-За любов і життя. -За любов і життя.
-Назад шляху нема. -Ні.
Є життя до діагнозу й після.
-Є ДД і ПД. -Так, точно.
Це навіть не новий розділ.
-Це нова книга. -Так.
Більше людей складають свої історії
і діляться інформацією, мають доступ до інформації
і бачать себе в досвіді інших людей,
а не в підручнику.
Так.
Я трохи досліджувала
рух як терапію для людей з РАС,
і я дуже рада, як це змінить моє викладання.
Я відчуваю, що так і буде.
Якщо ти поділишся цим з людьми, це допоможе їм зрозуміти,
що вони можуть перенести це у своє мистецтво чи роботу для балансу.
Точно є багато прикладів
людей, які жили безпечно в танцювальній спільноті,
інакше їхнє життя не було б таким яскравим і спокійним.
Я бачу це в учнях,
і здебільшого це учні, з якими я дуже глибоко пов'язана.
Це неймовірна історія.
Ті, кому це потрібно більше, ніж вони усвідомлюють.
Мені приємно підтримувати тебе…
НЬЮ-ЙОРК — ПРЕМ'ЄРА ЦЕНТР ПЕРЕЛЬМАНА
…Ви були такі добрі, так підтримували, неймовірні.
що я не можу висловити, наскільки…
наскільки це було особливим
для мене, для Дженн.
Не знаю, як ще вам подякувати.
О, Алексе.
Але я хочу стати вашим пацієнтом.
Хочу дати вам грошей.
Знаєш, Алексе, іноді в житті гроші не головне.
СЦЕНА
Це як подарунок.
Діагноз — це як подарунок.
ДЛЯ РЕЯ
Переклад субтитрів: Дарина Полякова