Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ekspedisjonsspesialist dr. Sally Ride fullfører nå forberedelsene
for adgang til Orbiter.
Nedtellingen er T-minus én time, 40 minutter, 25 sekunder.
Alle fem i besetningen er om bord nå.
Dr. Sally Ride vil bli kjent som MS2.
Ok, team, dette er MS2. Er dere klare?
MS2, jeg hører deg klart og tydelig.
Amerikansk romhistorie skal skapes for første gang. En amerikansk kvinne...
- Den første. - USAs første kvinnelige astronaut...
...skal skytes ut i rommet. Hun heter Sally Ride.
- Sally Ride. - Astronaut Sally Ride.
- Du er en stjerne. - Heia Sally.
Dr. Ride, har du følt at pressedekningen har vært klossete?
Pressedekningen?
Det er synd at samfunnet ikke har kommet lenger
og at det blir så mye oppstyr.
Sally var verdens mest berømte person en stund, og med god grunn.
T-minus to minutter.
Jeg har innsett at jeg vil være et forbilde.
Hydrogentennerne er på.
Kvinner får vise hva de er gode for. Håper hun ikke roter det til for alle.
Jeg føler sterkt på at det er viktig at jeg ikke gjør noe dumt.
25. T-minus 25 sekunder.
Sekvensmaskinen om bord kontrollerer de siste sekundene.
Det er på tide at folk innser at kvinner her i landet
kan gjøre hvilken som helst jobb.
Sally risikerte alt for å skape historie.
Men å fortelle verden om oss var en risiko hun ikke kunne ta.
T-minus ti, ni, åtte, syv, seks...
Start hovedmotoren, vi har startet hovedmotoren.
Oppskyting! Oppskyting av STS-7 og USAs første kvinnelige astronaut.
Hei, vet dere hvem denne personen er?
- Ja. - Gjør dere?
- Hva heter hun? - Sally Ride.
- Ja. - Hva jobber hun med?
- Hun er astronaut. - Astronaut?
- Ja. - Hvordan spiser du?
Flyter ikke maten i luften?
Du vil ikke ha med erter eller noe sånt, for om du åpner en boks...
Hvor mange her vil opp i rommet med Sally?
Ok. Vi har en avtale. Får alle bli med?
- Ikke noe problem. - Sally likte imaget sitt.
Hun var gulljenta og et godt forbilde.
Du har visst problemer. Kan jeg gjøre noe for å hjelpe?
Denne raketten eksploderer ikke.
Hun ville ikke at det skulle endre seg.
Vi planla ikke å skjule noe.
Jeg ville bli astronaut.
- Virkelig? - Ja.
Det såret meg. Jeg vet ikke om det såret Sally.
Hun brydde seg ikke om sånt.
Intervjuobjekt Tam, første tagning.
- Action. - Action.
Kan du presentere deg selv, fortelle meg hvem du er...
- ...og kanskje hvem du var for Sally? - Ja visst.
Jeg heter Tam O'Shaughnessy, og jeg var livspartneren hennes i 27 år.
TAM O'SHAUGHNESSY LIVSPARTNER
Første gang jeg møtte Sally, var hun 13 og jeg var 12.
Og vi sto i kø med en gjeng andre jenter før en tennisturnering.
Det var glovarmt der.
Jeg husker at det var helt blå himmel.
Jeg sto bak Sally i køen.
Jeg la merke til henne fordi hun sto på tærne.
Og da køen beveget seg fremover
gikk hun på tærne, og jeg hadde aldri sett noen gjøre det før.
Jeg bare stirret på henne og måtte le.
Og Sally snudde tilfeldigvis på hodet og la merke til meg.
Jeg sa noe sånt som: "Du går på tærne som en ballettdanser."
Det var starten på vennskapet vårt.
Sally var stille, men kunne snakke i åtte minutter
om forskjellige spillere og hvordan man slo dem.
Stilen hennes var smarte stoppballer og ballplassering.
Jeg fikk spille double med henne, og hun ville være på siden
der presset var. Noen folk er sånn.
Hvis kampen står på spill, vil de ha kontrollen.
Sally var sånn.
Jeg vokste opp i romfartsprogrammets glansdager.
Jeg var på forsiden av avisen hver dag
og jeg husker fortsatt at barneskolelærerne våre
trillet TV-ene inn i klasserommet
så vi kunne se de første oppskytningene.
Jeg tror alle barna drømte om å bli astronauter på et tidspunkt.
Det er et lite steg for et menneske.
Jeg blir litt opptatt en stund.
Jeg elsket naturfag, men som mange jenter på ungdomsskolen
begynte jeg å miste selvtilliten.
Jeg begynte å internalisere de subtile beskjedene som folk ofte formidler.
Fordi romprogrammet bare var for menn
slo det meg ikke at jeg kunne bli astronaut.
I 1976 bestemte NASA seg for å utvide astronautkorpset
og inkludere kvinner og minoriteter for første gang.
Jeg så en annonse i studentavisen
der NASA skrev at de tok imot søknader til å bli astronaut.
Da jeg så det, visste jeg at det var det jeg ville gjøre.
Samme dag sendte jeg en håndskrevet søknad.
Nå som romprogrammet har kommet dit at kvinner blir vurdert
føler jeg at jeg blir tilbudt en utrolig mulighet.
Dessuten tror jeg at bakgrunnen min
innen vitenskap generelt og astrofysikk
kvalifiserer meg til å bidra like mye til programmet som jeg får ut av det.
Hvis hun gjorde en feil, ville hun bare stryke det ut og fortsette.
Det høres ut som personligheten hennes.
Da NASA kunngjorde at de skulle rekruttere 30-40 nye astronauter
søkte mer enn 8000 kandidater, inkludert over 1500 kvinner.
Jeg visste at jeg hadde en rimelig sjanse til å nå langt
i utvelgelsesprosessen.
Jeg skulle ta en doktorgrad innen utvelgelsesprosessen var over.
Og jeg hadde en god idrettsbakgrunn.
Sally Rides CV omfatter en rekke akademiske meritter
som ved første øyekast ser ut til å tilhøre tre personer.
På Stanford University tok hun grader både i engelsk og fysikk
og så en master og doktorgrad i astrofysikk.
Sally var litt kjepphøy når det gjaldt fysikk.
Hun elsket at det var utfordrende å lære det.
Så hvis du lærte det, var du rå.
En kveld da vi var i 20-årene, inviterte jeg Sally på middag.
Vi hadde ikke sett hverandre på noen år.
Jeg bestemte meg for at jeg ville gjøre noe spesielt.
Jeg tjente ikke mye penger, men jeg kjøpte biff, vin
og dempet belysningen.
Det var spennende og gøy å bli kjent med hverandre igjen som voksne.
Hun visste at jeg var skeiv, jeg sa det.
Og jeg sa at jeg traff en kvinne.
Men jeg visste ikke at hun hadde egne erfaringer. Jeg hadde ingen anelse.
Sally var min første bestevenn og mitt første forhold til en kvinne.
Jeg snakket aldri om college-årene, for Sally var en så stor del av dem.
Det jeg hadde med Sally var fantastisk.
I fire år var vi sammen hele tiden.
Ingen av oss snakket med noen utenfor vår egen lille husholdning
om hva som foregikk.
Vi holdt ikke hender utenfor leiligheten.
Derfor tok det slutt fra min side,
for jeg kunne ikke leve i den lille verdenen.
Jeg husker at jeg så Molly og Sally sammen, men jeg visste det ikke.
Jeg visste det ikke før flere år senere.
Da vi spiste en romantisk biffmiddag som jeg ikke visste var romantisk
pratet vi og fant tonen, og det var en fin kveld.
Hun fortalte meg ti år senere at følelsene hennes for meg
endret seg den kvelden.
Men jeg hadde ingen anelse.
Kort tid etter fikk hun telefonen fra NASA.
Jeg ble oppringt tidlig om morgenen i California.
Jeg trodde jeg drømte.
Jeg hadde kommet inn som astronaut.
Selvfølgelig var jeg begeistret.
Tidlig i 1978 varslet astrofysikeren dr. Sally Ride
familien om en viktig hendelse i karrieren sin.
Hun ble valgt av NASA som astronautkandidat.
Jeg var veldig glad.
Det første jeg gjorde etter å ha snakket med George Abbey
var å ringe moren og søsteren min
og faren min. De er nesten like glade som meg.
Min mors reaksjon var at... Jeg har en annen søster som studerer teologi.
Og moren min sa: "Vel, én av dem kommer til himmelen."
Frem til nå har mennene på månen vært nettopp menn og ikke kvinner.
Frem til nå har alle astronauter vært menn, og hvite, ikke svarte.
NASA har utnevnt 35 nye astronauter
inkludert seks kvinner, tre svarte og én asiat.
Da jeg kom til NASA, syns jeg det var kult.
Og fra da av drømte jeg om å få sjansen
til å dra ut i rommet selv.
Vi kom inn som nybegynnere i astronautkorpset.
Ingen av oss visste hva som skulle skje med oss.
Det var vendepunktet i livet mitt.
Jeg vil ønske alle velkommen til Houston og Johnson Space Center.
Vi fant over 8000 mennesker
som var interesserte i å bli astronauter og som søkte.
Den første turen ned til Houston var med alle 35
for å presentere oss på en formell pressekonferanse.
Folk som dette hadde aldri vært i NASAs astronautkorps før.
Sally Ride.
Hun er forskningsassistent ved fysikkavdelingen
ved Stanford University.
Søkelyset ble rettet mot oss ti som var annerledes.
Så vi ble grillet av pressen i timevis.
- Kathy Sullivan. - Det forberedte oss på det som kom.
Vi var offentlige personer.
De vil ikke bare vite om dine ønsker for romprogrammet
eller hva du ville gjøre.
De ville ha den stereotypiske og romantiske vinklingen,
hår-, sminke- og motevinklingen.
Vinklingene de er vant til å bruke på kvinner de dekker.
Om du møter en mann som ikke er i romprogrammet
og du sier: "Jeg er astronaut".
Sier han: "Du er for søt til det?"
"Gi deg, lille dame. Du kan ikke være astronaut"?
Jeg sier bare at jeg er ingeniør.
Når skal du opp i romfergen?
Det blir om noen år for oss som er nye, men det er verdt ventetiden.
Romfergen Columbia skal lette
fra Cape Canaveral i Florida på den første testflyvningen.
Jeg gleder meg. Jeg tror vi alle er ivrige etter å dra opp.
FØRSTE OPPSKYTING, 1981
Alle ville være første mann og kvinne.
Og det er bare sånn vi er.
Astronautene visste at visse mennesker var viktige.
Men prosessen, kriteriene de brukte,
var et mysterium.
De visste ikke om de burde være vennligere.
Burde de jobbe to timer ekstra? De visste ikke hva kravene var.
Det var ingen tvil om at Sally ville være den første.
Hun ville aldri innrømmet det i et intervju.
I hvert intervju med henne sier hun: "Jeg vil bare fly."
Jeg kom ikke hit for å bli den første kvinnen i rommet.
Jeg har ikke noe stort ønske om å bli den første kvinnen.
Det betyr ikke så mye for meg, men jeg vil komme opp så fort jeg kan.
Noe av treningen er vanskelig.
Fallskjermhopping, spy-kometen, flyet som stuper og dykker.
Det gir dem 20 sekunder vektløshet.
Det var en spykomet. Den hadde et bra navn.
Kvinnelige astronauter blir utsatt for de samme øvelsene som mannlige.
De har blitt heist, dyppet og dratt, lært overlevelsesteknikker
og å bruke noen av verktøyene
de tar med seg på de ekte romfergeflyvningene.
Samtidig var det masse mediefolk rundt om.
De følger med på hvordan man gjør det.
"Kan de virkelig takle det ukjente, usikkerheten,
og de potensielle farene?"
Tror du at du er like god som de mannlige astronautene?
Ja.
- Og bedre enn noen av dem? - Jeg er ikke dum nok til å si det.
Nesten alle tenkte at det ville bli Sally eller Judy Resnik.
Judy var en sterk kandidat.
Hun er en smart ingeniør.
Sally og Judy var som epler og appelsiner.
De har to helt forskjellige personligheter.
Judy var herlig, og hun var veldig smart og dyktig,
men hun elsket å ha det gøy.
Sally var mye stillere. Hun var veldig seriøs.
Jeg har aldri sett henne vise følelser. Er hun sint?
Er hun glad? Er hun opprørt? Jeg vet ikke.
Det gjorde det vanskelig å bli kjent med henne.
Hun hadde skarpe kanter.
Hun visste ikke hvordan hun skulle være venner med en konkurrent.
Et av mine første oppdrag var på romfergens robotarm.
Den var fortsatt under testing og utvikling.
Oppgavene dine ville det sette deg i en posisjon
der du kunne være først.
Poenget med robotarmen var å ta satellitter ut av romfergen
og sende dem ut i rommet.
Å ha det oppdraget var stort.
Både Sally og Judy var dyktige med robotarmen.
Ja, den drev akterut, i midten. Jeg har den på 45 og 30.
På grunn av øye-hånd-koordinasjonen som tennisspiller
fant Sally ut hvordan det fungerte i rommet
og folk la merke til at hun mestret robotarmen.
Slike faktorer kan få deg på rett spor til en tidlig flytur.
Sally hadde et veldig annerledes konkurranseinstinkt enn oss andre.
En dag trente vi, og jeg øvde på den store robotarmen.
Jeg var oppe ved panelet for å jobbe med det
og så Sally gå forbi bak meg og ned stigen til dekket under.
Og plutselig sluttet armen å bevege seg.
Jeg gikk inn i feilsøkemodus
og jobbet meg tilbake til strømbryterne,
som er på et panel man går forbi når man går ned stigen,
og alle hadde blitt dratt ut.
Så Sally, på vei ned stigen,
hadde i stillhet dratt ut kretsbryterne.
Spilte Sally hjelpsom instruktør og så om jeg kunne finne ut av det?
Sendte hun et signal som sa: "Det er min arm.
Hva gjør du med den?"
Eller bare satte hun meg ut?
Hvis noen av oss bevisst siktet mot: "Jeg vil ha den premien"
ville jeg veddet på at det var Sally.
Jeg forsto ikke spenningen ved å jobbe for NASA.
Jeg tenkte på det som det kjedeligste og mest begrensede stedet å jobbe.
Det var lukket for fargede.
"Hvis du er skeiv, kom deg ut herfra."
Jeg tok en helt annen vei.
I stedet for å studere,
ble jeg med på den første profesjonelle kvinnetennis-touren,
Virginia Slim Circuit. Jeg spilte i US Open og Wimbledon.
Og jeg møtte mange flotte folk,
inkludert en kvinnelig tennisspiller fra Sverige.
Vi ble venner, og jeg innså at måten jeg tenkte på henne
var litt annerledes.
Det var litt skeivt. Og det sjokkerte meg. Og jeg var redd.
Da jeg vokste opp, ble jeg fortalt at homofile og lesbiske
var skumle folk.
De fleste amerikanere blir frastøtt av tanken på homoseksualitet.
CBS-undersøkelsen viser at to av tre amerikanere
ser på homoseksuelle med avsky, ubehag eller frykt.
Det er motbydelig. Og det står i Det gamle testamentet
at det er en vederstyggelighet mot Gud.
Det er ikke amerikansk.
Jeg synes de burde skytes.
Først steg frykten og skammen vi vokste opp med opp i meg.
Du må være forsiktig. Du må skjule hvem du er.
Du må skjule hva du føler. Alt det begynte.
Men jeg kom fra et tennismiljø
der de ikke brydde seg om hvem du var sammen med eller lå med.
Jeg møtte et voksende kvinnesamfunn
som var villige til å være mer åpne om seksualiteten sin.
Det var en bevegelse over hele landet.
Hvis de trodde vi var overalt på 70-tallet, vent til de ser 80-tallet.
LESBER FOR LESBER
Å se andre skeive marsjere og være seg selv var inspirerende.
Jeg bestemte meg for å si det til søstrene mine og moren min.
Jeg så at det var mulig å være ærlig om hvem jeg var, og det føltes bra.
Jeg er heldig som fikk oppleve det da jeg var 19, 20, 21... Ikke sant?
Sally hadde et mye mer begrenset miljø.
Da Sally og jeg ble sammen, kom hun med denne.
Det overrasket meg, for det er to kvinner.
Det er vakkert, men det overrasket meg, for jeg visste hun var privat
og hun var ikke ute av skapet og alt det der.
Sally snakket ikke om hva hun følte om personlige ting.
Selv som ung var hun veldig privat.
Familien hennes hadde ikke et nært forholdet.
Hvordan var Sally som barn?
Jeg tror hun holdt munn. Om hva hun følte.
Hva tilskriver du det til?
Det har ikke du noe med.
Jeg heter Joyce Ride.
Hva er ditt forhold til Sally?
Sally? Hun var mitt første barn.
SALLYS MOR
Sallys foreldre var progressive tenkere,
veldig fordomsfrie, og begge trodde på
at døtrene kunne gjøre hva de ville.
Sallys barndom var på en måte perfekt, men på den annen side,
viste ikke foreldrene mye hengivenhet til hverandre eller Bear og Sally.
Vi var norske. Vi var ikke en familie som delte følelser så ofte.
Sally tok til seg beskjeden om at for mye overflod,
for mye følelser, ikke er det vi driver med her.
Hvorfor liker du ikke å snakke om følelser?
Hvis jeg visste hva jeg følte om følelser
ville jeg nok ikke sagt det.
Hun lærte ikke å uttrykke følelsene sine
for de ble ikke uttrykt hjemme.
Sally og jeg kjørte opp for å besøke moren hennes, banket på døren.
Joyce åpnet og sa: "Hallo, eldste datter".
"Hallo, Tam." Og så gikk hun tilbake til det hun gjorde.
Så det var ikke noe: "Kom inn." Hun klemte ikke Sally.
"Jeg elsker deg." Ikke noe sånt. Absolutt ikke.
Hun gikk tilbake til spisebordet for å gjøre det hun gjorde.
Visste du at de var sammen da?
- At de datet? - Vel, ja.
Men det var ikke noe vi snakket om.
Ser du på deg selv som en "ekte" astronaut?
Kan du definere det?
Det Tom Wolfe skildrer er noen som trosser døden, slåss og så videre.
Nei, jeg tror ikke det.
Av rundt 4000 tekniske ansatte ved Johnson romsenter
var det bare fire kvinner.
Så det gir deg en følelse av hvor mannlig kulturen var.
Det var et hierarki under møter, styret hadde alltid bare vært menn.
Jeg husker noen forvirrede blikk.
"Hvem sin sekretær sitter ved bordet?"
Er det forskjell på å være kvinnelig astronaut og mannlig?
Er det positivt, negativt, rart?
Nei. Jeg tror ikke... Jeg tror ikke du bør ta opp
det spørsmålet i programmet ditt.
- Gjør jeg... - Jeg vil at du skal fjerne det, ok?
Greit. Det er alt.
Vi prøvde alle å bagatellisere femininiteten vår.
Sally og jeg handlet sammen.
Vi så etter brune kakibukser og skjorter
som så ut som det gutta hadde på seg.
Vi ville at de skulle se på oss som en del av laget,
ikke som kvinnelige astronauter.
Dette er en jakke jeg tror Sally likte å ha på seg
til pilotbrillene sine.
Hun kanaliserte Apollo-astronautene og alle deres...
De var macho, kjepphøye.
Kvinnelige astronauter balanserte på en knivsegg.
På den ene siden ville de gli inn i mengden.
Men de måtte også konfrontere kjønnsdiskrimineringen
i datidens kultur.
Nei, det er ikke ms. Ride.
Det er enten doktor eller Sally. Og du kan velge.
Ok. Sally, tror jeg.
Kan vi bytte på?
- Ja. - Det stemmer.
- Bare ikke... - For på en måte...
- Vel, det er ikke riktig. - Ok.
Det er deler av NASA som ikke vet hva de skal gjøre med oss.
Noen av dem er litt nedlatende.
Når de kommer for å snakke med oss, vet de ikke helt hva de skal tro.
Jeg gikk på West Point. Dro til Vietnam.
134 kampoppdrag der borte.
Jeg følte kvinnene som ble valgt ikke hadde gjort sitt slik vi hadde.
Mange i militæret delte holdningen min.
Jeg syntes Sally var veldig attraktiv.
Judy var vakker. Det var realiteten på den tiden.
Menn så kvinner på den tiden som de seksuelle skapningene de var.
Men astronauter? Tuller du?
Så, så. Astronauter gråter ikke.
De får panikk. De skriker.
De ser etter en mann å gjemme seg bak.
Vi må undersøke, under kontrollerte forhold,
reaksjonene til en kvinne i rommet.
Renzo, velkommen til ditt nye hjem.
Enheten er defekt. Den tenker kaotisk.
Enheten er en kvinne.
Jeg fortalte en vits med uanstendig språk.
Og du kan redigere det bort, men poenget var ordet "pupper".
Og jeg kunne se i øynene hennes:
"Du er den ekleste personen jeg har møtt."
Jeg snakket ikke mye med henne etter det.
Jeg hadde aldri jobbet med kvinner.
Jeg var veldig mistenksom til om de klarte seg
i en så farlig verden som flyvning med høy ytelse.
Jeg kunne ikke se for meg hva de skulle bidra med.
Grunnen til at kvinner ikke kunne dra ut i rommet tidlig på 1960-tallet
var fordi de aldri hadde tenkt på at astronauten var noe annet enn en mann.
Er det plass til en kvinnelig astronaut i romprogrammet?
Vi kunne ha trengt en kvinne, og sendt henne istedenfor sjimpansen.
På slutten av 50-tallet gikk en gruppe kvinnelige piloter gjennom testene
som ble satt sammen for de mannlige kandidatene til Mercury-programmet.
Skal vi sende noen ut i rommet, bør vi sende den mest kvalifiserte.
Kvinner veier mindre, krever mindre mat og luft.
De kan gå opp i samme rakett, nå høyere eller bli oppe mye lenger.
Kvinnene gjorde det veldig bra.
De gjorde det mye bedre på kardiopulmonale tester
og sensoriske deprivasjonstester.
Om noen kvinner var mer kvalifisert enn deg
hvordan ville du ønsket dem velkommen?
De ville vært veldig velkomne.
KVINNER I ROMMET
Veldig få snakket uttrykkelig imot kvinnene.
DET ER PLASS TIL OSS
Til slutt ble programmet kansellert.
Sovjetunionen kom dit først. De hadde den første satellitten med Sputnik.
De hadde det første mennesket i rommet.
De hadde den første kvinnen i rommet, Valentina Teresjkova.
Men USA var ikke klart for en kvinne på lenge.
Sally, er det noen her i NASA som fortsatt ikke er overbevist
om at kvinner har en plass i romprogrammet?
Jeg tror det er noen som venter på å se hvordan det går.
La meg si det sånn.
Etter ett års trening ble Sally valgt til å være "capcom" for STS-2.
Det er en kremposisjon, den eneste i kontrollsenteret
som snakker med astronautene i rommet.
Ok. Klart og tydelig nå.
Og vi mottok RMS-kommentarene dine, og det høres flott ut.
- Ok. - Det er et stort ansvar.
Og på det oppdraget hadde de noen problemer.
Under oppdraget ble varmeflisene skadet
Den første delen av turen er det varmt.
Og vi har noen flak ved vinduet.
Varmeflisene er det eneste som beskytter romfergen
når den kommer tilbake til jordens atmosfære.
Uten nok varmefliser eksploderer den.
Så det kommer noen endringer.
Men du vil ikke at jeg skal nevne det...
- ...før vi er over USA. - Det stemmer.
Vi vil gjerne se litt mer på kameraproblemet.
Greit.
Planen står stille her.
Vi har mistet kameraet.
Den samme feilen. Strømbryteren er ødelagt.
Det var økende frustrasjon i kontrollrommet. Liv sto på spill.
Søren klype. Vi må bestemme oss for hva vi skal gjøre.
Be dem avbryte gripetesten.
Så snakker vi om strømbrytere og tilbakestiller senere.
Vi har data å se på. Bare tenk på det.
Hun ville bevise at hun taklet presset.
Columbia, Houston, mens vi ser på problemet
gi oss spesifikasjon én til en GNC-maskin, så starter vi.
Hun kommuniserte bra som capcom.
Hun var veltalende. Hun var god under press.
Smart, jobbet hardt.
"Hei, mamma."
Og morsom.
Du var den første kvinnelige capcom. Var du redd?
Elsket du det? Hva tenkte du?
Det var gøy. Det er, utenom å fly,
trolig den beste astronautjobben. Jeg syntes det var en ære
å være den som får snakke med mannskapet.
Og jeg var livredd.
Jeg husker ikke hvilket år det var, men dette er Billie Jean King,
den fantastiske tennisspilleren, og Sally.
Jeg kjente Sally i begynnelsen.
Hun elsket sport. Hun elsket tennis.
Hun var leirleder ved Tennis America.
Tennis America var en kul tennisleir som Billie Jean King startet.
Sally var den beste tennisspilleren av alle barna
og rådgiverne i leiren, og de ble venner for livet.
Det har vært en spektakulær karriere.
Billie Jean har gjort for dametennis det Muhammad Ali gjorde for boksing.
Hun har vunnet 20 Wimbledon-titler og 13 United States Open-titler.
Jeg har stor respekt for henne som person.
Hun har gjort mye for kvinner og er en person
som kan snakke bra om ting. Jeg beundrer henne.
Sally vokste opp med Billie Jean
og hørte om kampen hennes for jenter og kvinner.
Gjennom Billie Jean lærte Sally hvordan en mester ser ut.
Og så ble Billie Jeans liv snudd på hodet.
Billie Jean King har blitt dømt i et homoseksuelt søksmål
av en kvinne som hevdet hun og tennistjernen var elskere.
Billie Jean King fortalte om sin lesbiske affære.
Fnisingen kunne høres over hele verden. Media elsket historien.
Tennisstjernen innrømte
at hun hadde hatt en affære med sekretæren for noen år siden.
Da jeg ble avslørt, mistet jeg all støtte over natten.
Så det var det. Jeg måtte begynne på nytt.
Jeg måtte betale advokatene mye penger, og jeg måtte begynne på nytt.
Billie Jean King har blitt droppet fra vitaminreklamen sin.
Mamma pleide å si: "Billie Jean, ikke glem vitaminene dine."
Det gikk nedover i mange år. Ja.
Enhver homofil, kjent person
måtte tenke seg om. "Se hva som skjedde med Billie Jean."
Det må ha vært en advarsel.
Sally tenkte nok: "Jeg vil ikke dit."
Hvis det skjedde med Billie, hva skjer om jeg sier noe i dette programmet?
Når du er i skapet, overveier du alt du gjør nøye,
og du må bestemme hva du skal si og ikke si.
Det er utmattende.
Så du kan aldri avsløre mye om deg selv.
Sally Ride og Steve Hawley giftet seg forrige måned i Salina i Kansas.
De holdt nyheten hemmelig til denne uken.
Steves far og Sallys søster, begge prester, holdt seremonien.
Jeg visste det ikke før etterpå.
Steve innså ikke at de skulle gifte seg før de gjorde det.
Vi ble overrasket da Sally sa at de skulle gifte seg.
Jeg hadde aldri sett for meg at Sally skulle gifte seg, men sånn var det.
Det var et uvanlig bryllup.
Begge hadde hvite jeans.
Første tagning, lyd 21.
Jeg heter Steve Hawley. Jeg er fra Kansas.
Jeg var en del av astronautklassen fra 1978.
Sally også. Vi gikk i samme klasse.
Forholdet vårt var utradisjonelt.
Det var både personlighetene våre og jobbene vi hadde.
Når to astronauter er gift,
er det annerledes enn lærere eller advokater?
- Tar dere med jobben hjem? - Lærere...
...snakker nok om å undervise hjemme. Vi snakker om
flyregler og ytelse og ISP-er
og solide rakettmotorer og sånne ting.
Det er fordi vi liker det.
Hun hadde god sans for humor. Hun likte å trene.
Jeg var litt bekymret for at jeg ikke skulle holde tritt med Sally.
Det stemte ikke for meg. Det føltes ikke riktig.
Det føltes ikke som Sally.
En av mine første tanker var: "Bra PR-trekk."
"Det vil gi de rette PR-bildene."
Pene, unge astronauter. En passende pakke.
Hvordan er en fin kveld hjemme?
- Den er lett. - Ja.
Å ligge foran TV-en med hjernen slått av, tror jeg.
Ja, det er så uvanlig at vi har sjansen
til å være sammen uten noe å gjøre at vi nyter
når vi kan gjøre ingenting.
Jeg vet ikke sikkert hva som motiverte henne
til å gifte seg.
Da tenkte jeg: "Flott." Det var det jeg også ville.
Det føltes som vi begge giftet oss i god tro.
Hun kan ha følt press, i tilfelle noen trodde hun var lesbisk.
Jeg vet ikke hva motivene hennes kan ha vært.
NASA var knapt klare for kvinner.
De var ikke klare for dette.
En venn spurte Sally direkte: "Var du i et seksuelt forhold med Molly?"
Hun sa: "Molly ville det, men ikke jeg."
Hun måtte være forsiktig.
Det virket som en god strategi å finne noen i klubben.
Det ville tjene henne godt. Det var et punkt på lista.
Herregud. Ok.
Sally sendte lapper til meg.
Her står det: "Kjære Tam, mens jeg rotet med trig-identiteter,
bestemte jeg meg for å løse problemet med at rødt pluss grønt er gult."
Så hun regnet på hvordan man får gult.
Rødt pluss grønt er lik gult. "Er ikke fysikk fantastisk?
Det er du. Kjærlig hilsen den gale fysikeren."
Det er en klassisk lapp fra Sally. Det er fantastisk.
UTVELGELSESDAGEN 19. APRIL 1982
En morgen innkalte George Abbey til møte.
Ken, åpner du bakdøren?
Han sto der og kunngjorde mannskapet for STS-7.
Fire navn ble kunngjort. Det var en stille reaksjon.
Det gikk rykter om at Judy var førstevalget,
men George Abbey syntes at Judy likte rampelyset for godt
mens Sally ikke brydde seg.
Så han overbeviste de andre om at det burde være Sally.
Vi hadde trent i fire år og jobbet mot dette.
Og det var da George Abbey fortalte meg
at jeg skulle bli første amerikanske kvinne i rommet.
Jeg var nummen. Jeg husker ikke hva jeg følte.
Jeg vet at vi ikke fikk si det til andre.
Jeg gikk rundt omtåket med John Fabian mesteparten av dagen
for han var også omtåket. Det er alt jeg husker.
Det var en utrolig glede.
Sally og jeg var blant de første i klassen som fløy.
Hun hadde gjort seg fortjent til den plassen på første tur.
Balansen hun hadde i personligheten,
alvoret hun tok ansvar med
og kunnskapen hennes om systemene...
Dr. Ride, hva betyr bragden med å dra ut i rommet for deg?
Jeg har gledet meg til dette siden jeg kom til NASA for fire år siden.
Og det er en kulminasjon av arbeidet jeg har gjort siden jeg kom hit.
Og jeg er så glad for å kunne gjøre det.
SEKS MÅNEDER FØR OPPSKYTINGEN
Det blir det sjuende oppdraget, men også første gang
USA har en kvinnelig astronaut, nemlig Sally Ride.
Den 30 år gamle astrofysikeren skal utføre eksperimenter
som den første amerikanske kvinnen i rommet.
Jeg fløy mye med Sally. Sally var en veldig god pilot.
En gang spurte jeg om hun ville bli med.
Vi fløy over Mexicogolfen. Vi gikk gjennom akrobatikken.
Ting som å snu opp ned, stupe mot bakken
- og komme opp igjen. Det kalles en "split S"-manøver.
Vi gjorde en komplett sirkel.
Og Sally er bak der og sier: "Jippi!"
Et naturtalent som ikke trengte å øve.
Hvordan føles det å fly? Er det en slags frihet?
Det er en følelse av å være høyt oppe, å kunne se mye
og å ha vinden i ansiktet.
Det er en følelse av spenning.
- Er du spent? - Ja.
George Abbey sier at noe de så på etter at du ble valgt
var om du kunne takle stresset med å være den første kvinnen.
- Tror du at du kan det? - Jeg håper det.
Kamera går.
Pakk noe inn i romfergen. Bokser, hva som helst.
Før Sallys flyvning kom det spørsmål som:
Er det problemer med at en kvinne flyr? Har vi tenkt på alt?
Det var et konvensjonelt sett med herretoalettutstyr.
MITCHUM DEODORANT
Men hva er utstyret til en kvinne?
Sally var den første kvinnen som vurderte mannskapets utstyr.
De visste at en mann ville ha barbersaker.
De visste ikke hva en kvinnelig astronaut trengte.
Så NASA-ingeniørene, i sin uendelige visdom,
designet et sminkesett.
Et sminkesett laget av NASA-ingeniører.
Og så spurte de hvor mange tamponger som trengtes til en uke.
Hun fikk en toalettveske.
Den var fjærbelastet og dekket i stoff. Hun åpner den.
Han spurte meg: "Er 100 riktig antall?"
Jeg sa: "Nei, det er ikke riktig antall."
Sally drar dem ut én etter én som om det var et partytriks.
Alle seks av oss kunne ikke brukt dem opp på et halvår engang.
5-24-83. Pressekonferanse før flyvningen.
Kamerarull én, lydrull én.
God ettermiddag. Det er en glede å se en så stor samling.
Jeg trodde at romfergens flyvning ville være for kjedelig for folk.
Vi vet hvorfor de fleste er her.
Sally, kan du gi oss en oversikt over noen av eksperimentene?
Ok. Vi starter operasjonene i omløpsbane på første dag.
De eneste dårlige øyeblikkene i treningen vår involverte pressen.
De blåste i hvor forberedt jeg var
på å styre armen eller sette ut satellitter.
De ville vite ting jeg mente var uvesentlige.
Sally, har det tatt litt tid å venne seg til tanken på å reise
i så trange omgivelser med fire menn? Og er de nedlatende?
Er de gentlemen når de er med deg under treningen?
Det har ikke krevd noe å bli vant til. De er ikke nedlatende.
Crip vil ikke engang åpne dører for meg lenger.
Det lærte jeg med en gang.
Dr. Ride, har du planer om å bli den første moren som har vært i rommet?
Og dr. Thagard, er det noen grunn til
å være bekymret for effekten av romfart på svangerskap?
- Bare svar, Norm. - Jeg er ikke personlig bekymret.
Jerry Henderson, Time.
Dr. Ride, et par raske spørsmål her, sir... Ma'am.
Hva skal du gjøre etter flyturen?
Tror du at du vil bli en historisk fotnote eller blir du kjent?
Hva er planene dine etter flyturen?
Avbestille abonnementet på Time?
Dr. Ride, under treningen som medlem av denne gruppen,
om det var et problem eller en rar feil, hva gjorde du?
Gråt du? Hva gjorde du?
Hvorfor stiller ingen Rick de spørsmålene?
Sjefen gråter.
Jeg reagerer ikke annerledes enn de andre.
Noe mer fra Washington?
Ok. Er du klar? Vær så god.
Molly, du er veldig nær Sally Ride.
Du bodde med henne på college.
Blir dette den første oppskytingen du ser?
Ja, jeg har sett dem på TV.
Men dette er første gang jeg er der.
Sally inviterte meg.
Og det var mange flotte sammenkomster for venner og familie av astronautene.
Så jeg gikk på dem med kjæresten min på den tiden.
Det var ganske gøy.
Og så fikk jeg en lapp.
Det sto: "Sally vil at du skal komme og spise lunsj i strandhuset."
Det var et håndtegnet kart.
Det antydet: "Ikke si det til noen
for ingen skal se dem i denne perioden."
Man må ikke tilføre bakterier, så jeg tok en helsesjekk.
Og så ble jeg ført inn i det aller helligste.
Det var sjansen min til å se Sally med de andre astronautene.
Og hun gled inn i omgivelsene.
De utstrålte en stille selvtillit.
Det var nesten en ydmykhet man vil at heltene sine skal ha.
Og så viste hun meg flyuniformen sin
og rommet sitt og sånt.
Og hun sa: "Jeg er klar over at dette ikke er risikofritt, jeg kan dø."
Det var en av de få gangene i livet vårt
hun virket sårbar for meg.
KVELDEN FØR OPPSKYTINGEN
Kvelden før Sallys oppskyting sa hun at hun var redd,
og at en tidligere astronaut sa
at hvis man ikke er redd, vet man ikke hva som skal skje.
Så hun var helt klar over at hun skulle fraktes med
eksploderende rakettdrivstoff under seg. Hva som helst kunne skje.
Natten før du flyr, uansett om du ser nordover, vestover eller sørover,
ser du en konstant linje av frontlys som kommer ut til Cape.
De kommer for å se deg fly, og du håper de ikke får se deg styrte.
Du holder alltid hodet kaldt. Har du noensinne sviktet under press?
Nei, men på den annen side er jeg ikke sikker på
at jeg noen gang har vært under så mye press.
Kommer du ikke til å angre på noe?
Jeg tror ikke det.
Når de lukker luken og tenner motorene
ombestemmer jeg meg kanskje, men jeg ser virkelig frem til det.
- Jeg tror det er for sent. - Altfor sent.
OPPSKYTINGSDAG
God morgen. Det er en nydelig dag
og Sally Ride skal skape historie.
Mange stolte mennesker, spesielt kvinner,
er her for å se USAs første kvinne dra ut i rommet.
Rundt en halv million mennesker dukket opp ved Kennedy Space Center
og området rundt for å se dette skje.
Mange av dem hadde med døtre, små døtre, noen ganger bare babyer.
Sally kunne invitere 50 personer, så hun inviterte vennene fra Stanford,
tennisvenner, og Gloria Steinem, Jane Fonda, og hun inviterte meg.
Det var helt utrolig. Jeg får frysninger bare av å tenke på det.
På oppskytningsdagen var det mye som skjedde rundt oss.
Jeg brukte mye energi på å prøve å holde fokus,
for det hadde vært for lett å fortape seg i alt sammen.
Mannskapet kommer ut, ledet av kommandør Bob Crippen.
Og mannskapet skal ut på banen.
Sally så nok på det kjøretøyet.
Det er et skjellsettende øyeblikk når du står der og ser dampen.
Et av de øyeblikkene hvor du tenker: "Herregud, jeg skal gjøre dette."
Å se opp og se en stor rakett som høres ut som et dyr...
Du kan høre gurgling og hvesing. Det høres ut som den lever.
Nedtellingen starter om to timer, fem minutter og 30 sekunder.
Dette er oppskytingskontrollen.
- En stor dag. - Vi har en fin dag her ute.
En flott farkost.
Kommandøren og piloten vil få setene justert
og plassert i riktig posisjon for oppskyting.
Ekspedisjonsspesialist dr. Sally Ride fullfører nå forberedelsene
for å gå inn i omløpsbane.
T-minus én time og 30 minutter.
Alle fem i besetningen er om bord nå.
Ok. Den siste biten er på. Luken er lukket.
Da vi var inne i romfergen, spent fast i setene våre og ventet
mens nedtellingen nærmet seg null,
begynte tankene mine å vandre, og for å fokusere
tenkte jeg på de mest dagligdagse ting.
Hvor var blyanten min?
Den er et par centimeter feilplassert.
Jeg bør flytte den.
T-minus tre minutter og tjuefem sekunder.
Bevegelsessjekken av hovedmotorene er i gang.
T-minus to minutter og femten sekunder.
Hovedmotorene er flyttet til startposisjon.
T-minus ti, ni, åtte, syv, seks, fem, fire, tre, to, én.
Start hovedmotoren. Hovedmotoren er i gang. Tenning.
Og oppskyting. Oppskyting av STS-7 og USAs første kvinnelige astronaut.
Romfergen har forlatt tårnet.
Mottatt, Challenger.
Houston kontrollerer. Kontrollsenteret bekrefter at alle manøvere er i gang.
20 sekunder. Fremdriften ser bra ut.
Dette er gøy.
I noen sekunder var alle i mannskapet helt overveldet.
Bekreftet separasjon av hjelperakettene.
Hjelperakettene faller av nå.
Det var en spennende følelse.
Challenger har kommet seg ut i rommet igjen
og Sally Ride er i historiebøkene.
Gloria, det var så spennende.
Jeg var på hovedtribunen og så på utskytingen.
Folk hadde tårer nedover kinnene.
Folk jeg aldri hadde forventet. Et stort mangfold av folk.
Og likevel ble de alle veldig rørt av den menneskelige dristigheten.
Man kan ikke trene på å være vektløs.
Det er så langt unna en persons hverdag
at selv å høre andre astronauter beskrive det
ga meg ingen anelse om hvordan jeg skulle forberede meg.
Jeg oppdaget at selv om det tok en time
å bli vant til å bevege seg, tilpasset jeg meg raskt.
Challenger, Houston fikk et godt bilde av Norm og Sally nå.
Ok, Houston. Det ser bra ut om bord.
Mottatt. Dere ser bra ut for oss også.
Jeg... Jeg elsker å være vektløs. Det er en følelse av frihet.
Det er en fin følelse.
- God natt, Norm. - God natt, Sally.
God natt.
Da jeg var liten, drømte jeg alltid om å fly i rommet.
Og utrolig nok gikk den drømmen i oppfyllelse.
Jeg kan ikke si hvorfor jeg ville det. Det er bare en del av meg.
Jeg kunne flyte bort til vinduet og se ut på jorden nedenfor.
Med den spektakulære utsikten
kunne jeg se korallrev utenfor kysten av Australia.
Jeg kunne se isbreer i Himalaya.
Og følelsen av å se planeten din som en planet
er en fantastisk følelse.
Du kan se på jordens horisont og se en veldig tynn, kongeblå linje.
Og så innser du at den er hele jordens atmosfære.
Den er like tykk som filten på en tennisball.
Det er et helt annet perspektiv.
Det får deg til å innse hvor skjør eksistensen vår er.
Det forandret henne å se at det ikke er grenser rundt land
bare alle menneskehetens innbilte linjer.
All stammefrykten vi holder fast i om hudfarge, kjønn
nasjonalitet, hvem vi elsker,
alle de vilkårlige restriksjonene vi gir oss selv og hverandre
betyr ingenting.
Sally storkoste seg.
Og samtidig var hun nok bekymret for hva som skulle skje videre.
Dette er kontrollrommet.
Challenger kom inn i den merkbare atmosfæren på rundt 400 000 fot.
Houston, Challenger, høyt og tydelig. Fint og jevnt hele veien ned.
Veldig bra, Crip.
Jeg sier det igjen. For en måte å komme til California på.
Jeg gjør det igjen når som helst.
Sallys satte føttene på jorda, og alle var litt ustø
fordi de hadde vært i mikrogravitasjon i syv dager.
Steve er der for å møte henne.
Men da vi landet, sto jeg ansikt til ansikt
med en mengde medieaktivitet.
Fest setebeltet.
På bakken gir noen Sally en bukett.
Hun gir den tilbake, og saken eksploderer.
SALLY RIDE TAR IKKE BUKETTEN
AVVISER BUKETTEN
Sally sa at hun ikke var en jente, men en i mannskapet.
Velkommen hjem, STS-7.
Du er på hele tiden.
Alle som kan ta deg i å gjøre noe litt upassende, ser en mulighet
til å utnytte det for å skape overskrifter.
Vi var Sally og oss fire andre.
Pressen fulgte ikke med på oss. Vi visste at Sally var nyhetssaken.
Etter flyturen ville alle ha en bit av meg.
Hun var mest berømt i verden en stund.
FOR EN TUR!
ROMKVINNEN
NASA forberedte meg ikke på det jeg ville møte
fra media da jeg kom tilbake. Litt av en overraskelse.
Sally Ride og mannskapet er i Det hvite hus
for en lunsj med president Reagan.
Dette er Dr. Sally Ride-dagen.
Hun kaster den første ballen i kveldens World Series-kamp.
Hun holdt foredrag, dro til skoler, dro til bedrifter.
Det tok helt av.
Det var kvinner som begynte å gråte da de møtte meg
og det var veldig overveldende.
Det krevde mye av henne, og hun begynte å bli engstelig.
Om du liker det eller ei, er du et forbilde
for unge kvinner i hele landet.
Hvor ubehagelig føles det?
Det er viktig at jentene som vokser opp
og unge kvinnene har et forbilde. Så jeg synes det er passende.
Hun bestemte seg for å gå i terapi. Hun hadde aldri tenkt på det før.
Hun var en stjerne, men prøvde å unngå det.
De sa: "Crip, du og Sally må gå ut og være med på Bob Hope."
Jeg er militær. Får jeg et oppdrag, gjør jeg det.
- Jeg forventet at hun også ville det. - Bob Hope vitset mye om kvinner.
Dette er ikke så ille.
Sally ville ikke ta del i det. Så forsvant hun.
Å være først handler ikke bare om gleden ved flyturen.
Det er også forpliktelsene som følger med.
Kaptein Robert Crippen her.
Jeg syntes det var feil å godta det bra,
men ikke være villig til å gjøre de tøffe tingene.
Jeg visste ikke hvor hun var, men det var sånn hun taklet det.
Hun bare dro.
Sally kom til Atlanta.
På den tiden bodde jeg der og studerte biologi.
Vi spiste middag, og Sally og jeg satt ved et lite bord og snakket sammen.
Selv da vi var ungdommer, var vi glade for å se hverandre.
Det var alltid god kjemi.
Etter det, hver gang hun kom til Atlanta for å gjøre noe
ringte hun meg, og vi begynte å møtes.
Vi dro til parken, tok tennistimer, gikk på pizzeriaer, hva som helst.
Vi hadde møttes åtte eller ni ganger på et par måneder.
Så, en dag våren i 1985
kom vi tilbake til leiligheten min.
Jeg hadde en cocker spaniel, Annie, og bøyde meg ned for å si hei til henne
og kjente en hånd på korsryggen.
Det føltes annerledes, som noe venninnene dine vanligvis ikke gjør.
Og jeg snudde meg og så på Sally.
Hun hadde et drømmende "forelsket" uttrykk i ansiktet og øynene.
I det øyeblikket innså jeg at jeg følte det samme,
men jeg ble overrasket.
Og jeg husker at jeg sa til Sally: "Jøss. Vi er i trøbbel."
Og hun sa: "Vi må ikke... Vi må ikke gjøre dette."
Og så kysset vi, og det var det.
Og jeg spurte henne: "Du er gift. Hva gjør vi?"
Sally sa: "Jeg er ikke forelsket i ham, jeg er forelsket i deg."
Hun gjorde ofte sin egen greie, selv før vi giftet oss.
Jeg jobbet i Florida, så jeg var der hele uken.
Jeg ringte henne og sa: "Jeg er hjemme klokken 19 fredag kveld."
Istedenfor å si: "Bra, jeg har savnet deg",
sa hun: "Jeg drar utenbys. Jeg drar til California."
Kanskje jeg ikke burde spørre. Tenker du på barn?
Av og til, men du har nok rett: Ikke spør.
Vi har valgt å ikke svare på personlige spørsmål.
Hun gjorde alltid sin egen greie.
Så det at hun var mye borte, var ikke uvanlig.
Jeg følte ikke at vi var livspartnere. Vi var mer som romkamerater.
Hun sa bare til Steve: "Jeg er borte da."
Og de snakket ikke om det.
Men de var fortsatt gift, så hun måtte være forsiktig.
Det skjedde på impuls.
Når telefonen ringte, begynte hjertet mitt å slå
og jeg løp til telefonen.
Jeg ville vite alt om henne, hennes dypeste hemmeligheter,
enhver krik og krok.
Sally kjørte fra Houston i sin røde Fiero så ofte hun kunne.
En gang kom hun i et T-38.
Jeg så et lite fly lande.
- Bra flytur, Sally. - Takk.
Vi hadde et avstandsforhold.
Så vi hadde uker for oss selv der vi levde separate liv.
Så da vi var sammen, var det veldig intenst.
Jeg tok henne med til laben min på Georgia State University
og fikk henne til å se i mikroskopet.
Jeg analyserte prøver av ulike typer sopp.
De er faktisk fascinerende.
Som penicillium, som ser ut som en liten plante, men den er mikroskopisk.
Jeg var alene med Sally i den lille laben.
Jeg ville bare klemme og kysse Sally.
Så jeg begynte å bevege meg mot henne, og hun...
Hun var redd noen skulle komme, men jeg kunne ikke la være.
Jeg gikk mot henne, og hun rygget.
"Tam, la være. Gi deg." Jeg bare fortsatte.
Jeg elsker å gjøre det. Jeg gjorde det i heisen.
Om vi svømte i havet, dykket jeg og grep føttene hennes eller noe.
Jeg elsket å få henne til å føle seg ukomfortabel, men på en morsom måte.
Det var en glede.
Bursdagen min er 27. januar.
Sally hadde fløyet til Atlanta så vi kunne være sammen en langhelg.
Og hun fløy hjem til Houston 28. januar.
Jeg var på et rutefly.
Piloten sa til passasjerene at det hadde vært en ulykke.
Sally gikk opp til styrhuset og spurte
om hun kunne komme inn og høre på nyhetene.
- Fem, fire, tre, to, én. - Tre, to, én...
Oppskyting. Oppskytning av det 25. romferge-oppdraget
og den har forlatt tårnet.
Dette er Challenger, start programmet.
Oppfattet, Challenger.
Challenger, øk farten.
Oppfattet, øker farten.
Flyvning, JC. Vi har hatt dårlig kontakt.
RSL rapporterer at romfergen eksploderte.
Dette er kontrollsenteret i Houston. Vi har ikke hørt noe mer.
Da jeg så det, visste jeg at mannskapet var døde.
Judy satt i midtsetet mellom piloten og andrepiloten.
Sally satt også i midtsetet på sin flytur.
36 år gamle Judy Resnik var romfergeveteran.
Hun skulle styre den mekaniske armen.
Jeg hadde kjent dem i åtte år.
Jeg jobbet med dem hver dag.
Jeg spiste middag hos dem, så de var veldig nære venner.
Sally var sønderknust.
Hun var hvit som et laken i ansiktet og bare trist.
Judy var en stor del av årsaken.
Det var spesielt tragisk å finne ut at det hadde vært nestenulykker.
Spesialpanelet utnevnt av Reagan for å etterforske romfergekatastrofen
begynte å jobbe i Washington i dag.
Panelet inkluderer Neil Armstrong,
første mann på månen, og Sally Ride, første amerikanske kvinne i rommet.
Kommisjon, fall til ro.
Er dere klare?
Sverger du på at du skal si hele sannheten
-og intet annet enn sannheten? - Ja.
Har du hatt mulighet til å se på kvalitetsrapportene
og kan bekrefte at de ble godkjent riktig?
Det er en prosess. Den foregår nå.
Det var en veldig vanskelig tid.
Jeg gikk fra dag til dag og bare slet meg gjennom alt
som vi måtte gjennom.
Ingeniørenes hovedproblem var at de ikke hadde bevis på at det var trygt.
- Viste dataene at det var trygt... - Nei.
- I de temperaturene? - Alt jeg gjorde var å sitere data
som vi hadde tilgjengelig.
Som dr. Ride påpeker, de er usikre.
De sier ikke: "Vi tror det er trygt." De sier at de ikke vet.
Og du sier at dataene er sikre for deg.
Sally stilte de vanskelige spørsmålene og presset NASA.
Og så ga en ingeniør fra NASA Sally
dataarket som viste at NASA visste at O-ringene kun var sikre
over ti varmegrader. Challenger ble skutt opp ved to.
NASA prøvde å skjule at de visste det.
Burde det være oppskytingskriterier for forseglingene?
Angående temperatur?
Jeg vil vente med det til vi har konkludert.
Det er vel poenget mitt.
Det virker ikke som om dere har data for å vite det.
Eller hva kriteriene i så fall bør være.
Det er korrekt.
Astronauter har tillit til at NASA
minimerer risikoen ved å fly i rommet.
Og det ble tydelig at systemet hadde feilet.
Sally Ride sa for første gang fra om sin personlige reaksjon
på ulykken som har stoppet romfart.
Jeg ble skremt. Jeg er ikke klar for å fly igjen nå.
Jeg tror det er veldig få astronauter som vil det nå.
Det knuste Sallys hjerte, for NASA var ikke helt som hun trodde.
Det var begynnelsen på slutten for henne.
I dag har den første amerikanske kvinnen i rommet sagt opp.
Hun sier at NASAs brister ble "svært" tydelige
etter Challenger-katastrofen i fjor.
Kunngjøringen kommer noen uker etter
at Ride og mannen, astronauten Steve Hawley, ble skilt.
Da hun sa at hun ikke ville være gift lenger
var det en rar blanding av overraskelse og lettelse.
Jeg vet ikke hvor lenge jeg kunne ha fortsatt
i det forholdet vi hadde.
Sally ville ikke jobbe for NASA lenger, og jeg ville det.
Først tenkte jeg: "Ok. Dette er fordi vi ikke har en felles fremtid lenger."
Men jeg fant ut senere at det var mer enn det.
På et tidspunkt ringte Bears mann meg.
Han håndterte det faktum at Bear var homofil
og ville vite om jeg visste at Sally var homofil.
Jeg mistenkte det, men visste det ikke.
Jeg tror det var telefonen hans som sa meg: "Ok. Ja, det er vel sant."
Og jeg visste fortsatt ikke hvor lenge det hadde pågått.
Sally visste hva hun ville ha, og hun prøvde å få det eller gjøre det.
Reglene kan være til bry,
men ikke avskrekkende. Og det var bare sånn hun var.
Etter NASA ville Sally og jeg være sammen,
men Sally ville ha en universitetsstilling
og UCSD tilbød henne en flott pakke.
Jeg skulle starte på et doktorgradsprogram i Atlanta.
Vi bestemte oss for å holde ut noen år til
forhåpentlig bare tre, med avstandsforhold.
Men noen uker senere ringte Sally meg
og sa: "Jeg klarer ikke avstandsforhold lenger."
"Jeg vil bo med deg på heltid." Jeg måtte tenke på det.
Jeg ville ha en doktorgrad, men jeg ville også ha Sally.
Så jeg flyttet inn i Sallys hus i La Jolla.
Det var stort å faktisk bo sammen.
Hver dag våknet vi sammen og gikk tur i åsene.
Vi hadde det så gøy.
Forholdet vårt føltes bra gjennom disse store øyeblikkene.
Sally og jeg elsket vitenskap, men jenter ble, og blir fortsatt i dag,
mindre oppmuntret til å bli forskere og ingeniører.
Vi tenkte at hvis flere jenter vokste opp med vitenskap
som oss, ville verden bli et bedre sted.
Så vi startet selskapet Sally Ride Science i 2001.
Vi ville endre kulturen rundt kvinner og jenter i realfag.
Vi prøver å skape programmer, aktiviteter, konkurranser
for å fange entusiasmen deres.
Sally ville gjøre alt i sin makt for å lykkes.
Hun ble mye mer åpen for å snakke med flere folk, snakke med barn.
Sally Ride Science var svært vellykket, og vi fikk store sponsorer.
Jeg må begynne med å takke ExxonMobil.
Men Sally var bekymret for hvor åpen hun skulle være om forholdet vårt.
Hvis sponsorene visste at to kvinner drev selskapet,
og at de var lesber,
var hun redd det skulle ødelegge selskapet vårt.
Folk lekker informasjon, og det bare skjer.
Ting kommer ut.
Sally var forsiktig med pressen av den grunn.
Jeg startet Sally Ride Science for åtte år siden
med Karen og Tam, som dere hørte.
Da hun var gift med Steve, kysset hun ham
og holdt hånden hans i offentlighet.
Det var ting hun ikke var komfortabel med å gjøre med meg.
Du må holde deg tilbake når du er sammen med noen du elsker høyt.
Du vil sitte ved siden av dem. Du vil holde hånden deres.
Du vil ta på ansiktet deres. Du vil kysse dem.
Det er frykten ved å være homofil, at den du er
påvirker jobben din, mulighetene dine, selskapet vårt.
Så verden er ikke alltid snill.
Sally var redd for hva folk skulle tro
spesielt kollegaene og vennene,
og hvordan det ville endre deres syn på henne.
Jeg ville de skulle vite at vi var sammen.
Jeg ville ikke føle meg utilpass.
Jeg ville at forholdet skulle bekreftes.
Å være hemmelig om kjærligheten til hverandre og livet vårt sammen
tæret mer på meg enn Sally.
Det tæret på meg.
Jeg elsker disse bildene.
Min gode venn tok veldig søte bilder av Sally og meg.
Mange par, da de først begynte å date
har mange bilder av hverandre i løpet av den tiden.
Ja. Vi gjorde aldri det.
Jeg skulle ønske jeg hadde flere bilder av alle de fine øyeblikkene.
Da jeg var i 20-årene
var jeg mer åpen enn med Sally.
Jeg var alltid åpen og ærlig med mine nærmeste venner, familien min.
Og det var en liten del av meg
som ikke likte å måtte dekke den delen av den jeg var.
Det knuste hjertet mitt. Jeg lukket meg.
Jeg elsket henne høyt, men i noen måneder
tenkte jeg seriøst på å forlate Sally.
Jeg tok en tur til Atlanta for å komme meg vekk.
Og jeg tenkte på å få et annet liv.
Hva jeg ville gjort, hvordan det ville vært å ikke være med Sally.
Jeg ringte henne hver dag, men hun sa ikke så mye.
Hun var helt innesluttet. Det var forferdelig.
Det var det laveste punktet.
Mange forstår bare ikke hva det betyr å forelske seg
i en person som Sally.
Noen av trekkene som gjorde henne til kvinnen
som knuste det høyeste glasstaket, gjorde henne vanskelig
å være i et forhold med.
Sally kunne ikke dele med sine nærmeste,
selv ikke søsteren Bear.
Dette er Bear, Sallys søster, som er to år yngre.
Sally og Tam hadde bodd sammen lenge, og man antok ting.
Vi hadde familiemiddager, og Sally og Tam kom på besøk og hadde med pai.
Men Sally snakket aldri om det.
Jeg var presbyteriansk prest, det var kona mi også,
og vi kom ut da vi ble sammen.
Men som et resultat av det
mistet både Susan og jeg jobbene våre i kirken.
Bear ville snakke med Sally om Susan
og ville snakke med Sally om Sally og meg.
Sally sa: "Tam, kan du snakke med Bear?"
Jeg sa: "Snakk med søsteren din."
Du er med en kvinne. Hun er med en kvinne. Snakk med henne.
Hun er søsteren din."
Jeg forsto ikke det. Jeg skjønte det ikke.
Da jeg kom tilbake fra turen, sa Sally at hun måtte snakke med meg.
Hun sa hun var bekymret for forholdet vårt,
at ting endret seg, og det skremte henne.
Det traff henne i hjertet.
Hun ville ikke at vi skulle tilbringe mesteparten av tiden i separate rom
og gjøre separate ting.
Vi hadde en intens samtale.
Vi kranglet ikke. Men det var litt debatt.
Og hun sto vanlig
og plutselig reiser hun seg på tærne, og det fikk meg til å le.
Det er så søtt og annerledes.
Jeg innså at jeg elsket Sally, og kanskje det var en måte å klare dette.
Sally sa at hun alltid ville at jeg skulle være lykkelig
og vi ble enige om at vi måtte finne en bedre balanse
mellom det jeg trengte og det hun trengte.
Vi kunne ikke endre hvordan verden så på oss, men vi elsket hverandre
og vi ville være sammen uansett hva som skjedde.
Vi var lykkelige sammen i mange år.
I 2011 skulle Sally og jeg til San Francisco for en konferanse.
Vi var på et hotell, og Sally ville ikke ha middag.
Hun sa hun ikke følte seg bra
og jeg la merke til at kinnene hennes var litt gule.
Det skremte vettet av meg.
Så snart vi kom tilbake, dro vi rett til legekontoret.
Og jeg tenkte: "Hun er syk, men ikke alvorlig."
Men så ser jeg henne gå ut av legekontoret, og ansiktet hennes...
Jeg visste at noe var veldig galt.
Og...
Og jeg sa: "Hva sa han?"
Og hun sa: "Han tror jeg har kreft. Bukspyttkjertelkreft.
Det er en svulst der."
På et øyeblikk er livet vårt fullstendig forandret.
Vi var som zombier. Det var et stort sjokk.
Hun hadde omfattende operasjoner, cellegift og stråling.
Men hun var alltid optimistisk. Hun var alltid Sally.
Ettersom kreften utviklet seg, ble hun sykere og sykere.
Hver uke mistet hun noe, evnen til å gå opp og ned trappen.
Tam var fantastisk med Sally, hun forpliktet seg veldig.
Jeg elsket Neil Young og den sangen, Harvest Moon.
Jeg satte den på og fikk Sally til å danse sakte med meg
i stua. Og det var bare...
Hun hadde gått ned i vekt og var svak.
Hun var veldig søt. De blå øynene hennes var fortsatt sterke.
Det var fantastisk å være med henne.
Vi ville bare være så nære som mulig.
Vi holdt hverandre i armene på vei inn på sykehuset.
Sykepleieren spurte meg: "Hvem er du?"
Og Sally sa: "Hun er partneren min."
Og det kom ut av munnen hennes.
Sykehus pleide å si at om du ikke var familie,
kunne du ikke treffe pasienten.
Og Sally var veldig bekymret for det.
Vi ønsket at vi hadde brukt muligheten til å gifte oss,
men bestemte oss for å søke om å bli sertifiserte partnere.
Det føltes nesten som å være gift.
Det var gøy å se begge signaturene våre
på det lille, dumme papiret.
Det vekket minner.
Sally døde i juli 2012, 17 måneder etter diagnosen.
Det var en vanvittig dag.
Jeg taklet det ikke, så jeg spurte Bear:
Jeg vil ikke se henne bli trillet bort.
Jeg gikk ut og satt på terrassen, og plutselig
hørte jeg et helikopter sirkle over huset vårt.
Det kom biler.
Så kom det en kameramann med et stort kamera.
- Vi tar et trist farvel. - En ekte amerikansk pioner døde i dag.
Astronauten Sally Ride har tapt kampen mot bukspyttkjertelkreft.
-Hun var 61 år gammel. - Ride var en veldig privat person.
Det var ikke før jeg leste nekrologen i dag at det ble offentlig
at Ride hadde hatt et 27 år langt forhold til en kvinne.
SALLY RIDE (1951-2012). TAM O'SHAUGHNESSY, PARTNER I 27 ÅR
Jeg fant ut om Tam på samme måte som resten av verden, i dødsannonsen.
Jeg var rasende for at hun ikke sa det. Så fikk jeg dårlig samvittighet.
For at samfunnet kunne få noen vi beundret, elsket og respekterte
til å føle at hun måtte skjule noe om seg selv.
Omtrent en måned før hun døde, var det tydelig at slutten var nær.
Vi snakket ikke om døden, begravelsen, vi brukte ikke de ordene.
Men så tenkte jeg: "Vent litt. Hvem skal jeg være for verden?
Hvem skal jeg være for folk som ikke vet at vi har vært sammen
og at vi elsker hverandre?"
Hun tenkte på det og sa: "Du bestemmer.
Det du bestemmer, er greit."
Så da jeg skrev nekrologen, tenkte jeg: "Vet du hva?
Sally var en ærlig person, bortsett fra et smalt område
og det er ikke riktig."
Jeg er ærlig og lei av å gjemme meg.
Jeg skal være meg selv. Hvis noen ikke liker det, er det synd.
TAM O'SHAUGHNESSY, HENNES PARTNER I 27 ÅR.
Det var befriende for oss alle.
Tam burde anerkjennes for hvem hun var i for Sally
og for familien vår.
Jeg skal lese et utrolig brev fra Mike Mullane.
"Jeg vet at dette kommer sent,
men jeg ville dele min sympati for tapet ditt.
Jeg ble astronaut etter å ha vært
i helt mannlige miljøer hele livet.
Min tidlige oppførsel og handlinger skremte Sally vekk fra meg."
Da vi kom til NASA, første dag i NASA,
om du slo opp sexistsvin i ordboken
ville du sett et bilde av Mike Mullane der.
Jeg skammer meg over holdningen min.
"Sally var bemerkelsesverdig og møtte enorme hindringer
med mot og verdighet.
Jeg har fire barnebarn.
Jeg vil at de skal sette pris på alt kvinner som Sally
og hver av dere ofret for å sikre en fremtid der de ikke begrenses
når de følger sine egne drømmer."
Det er et utrolig brev.
Jeg tvilte på kvinners evne til å takle disse farlige situasjonene.
Å jobbe med dem åpnet øynene mine.
De kan gjøre alt, disse seks beviste det.
Og Sally var en del av det.
Det er på tide at folk innser at kvinner kan gjøre enhver jobb de vil.
Romfart i USA ble endret for alltid da Sally fløy.
Kvinner kan dette. Hun beviste det.
Hun banet vei for alle kvinnene
som har vært i rommet etter henne, og var kjempeflink.
Du kan se Sallys arv i de mange kvinnene
som nå er en del av alle aspektene ved NASAs arbeid.
De yngre kvinnene innen vitenskapen hun rørte ved, inspirerte hun.
Det øker sjansen for at de vil prøve hardere, gå videre, bidra mer.
Jeg vil huskes som en som ikke var redd for å gjøre det hun ville
og som en som tok sjanser på veien for å oppnå målene sine.
Jeg har tenkt lenge og hardt på
hvorfor Sally ikke kunne være åpen om forholdet vårt
og det eneste som gir mening for meg, er at hun var redd.
Det er hjerteskjærende for meg, men også for henne.
Alle som synes Sally burde ha kommet ut før hun døde
eller burde ha tatt imot blomsterbuketten ved landingen
bør bare la Sally være Sally.
Det gjorde Sally til den hun var.
Hun etterlot oss med et spørsmål og litt nysgjerrighet,
men forlot oss på sine betingelser, og det var slik hun likte det.
God morgen. God morgen, alle sammen.
Jeg fikk en telefon fra Det hvite hus.
De sa at Sally skulle motta presidentens frihetsmedalje.
Som den første amerikanske kvinnen i rommet, knuste
ikke Sally bare det stratosfæriske glasstaket, hun skjøt gjennom det.
Tam O'Shaughnessy aksepterer på vegne av sin livspartner, dr. Sally K. Ride.
Å komme ut på den måten, det var stort.
Det føltes utrolig.
Endelig ble Sally hyllet som den hun virkelig var
og jeg ble hyllet fordi jeg var partneren hennes.
Verden gjorde det vanskelig, men vi var modige nok til å elske hverandre.
SALLY OG TAM HAR INSPIRERT UTALLIGE KVINNER OG JENTER TIL Å BLI FORSKERE.
GJENNOM SALLY RIDE SCIENCE HAR DE UTDANNET 30 000 LÆRERE
OG NÅDD SEKS MILLIONER ELEVER MED BØKER OG WORKSHOPS.
I 2014 FEIRET NASA SITT FØRSTE LGBTQ PRIDE-ARRANGEMENT.
TAM OG BEAR BLE INVITERT SOM HOVEDGJESTER.
Tekst: Mikkel Broen