Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Uppdragsspecialist dr Sally Ride avslutar nu sina förberedelser
för att gå ombord på rymdfarkosten.
Det återstår 1 timme, 40 minuter och 25 sekunder.
Alla fem i besättningen är ombord nu.
Dr Sally Ride kommer att kallas MS2.
Okej, teamet, det här är MS2. Är ni redo?
MS2, jag hör dig klart och tydligt.
Det skrivs amerikansk rymdhistoria. Den första amerikanska kvinnan...
Den första amerikanskan...
- USA:s första kvinnliga astronaut... - ...ska skjutas upp i rymden.
Hon heter Sally Ride.
- Sally Ride. - Astronaut Sally Ride.
- Stjärnan Sally. - Heja dig.
Bra jobbat, Sally.
Tycker ni att mediebevakningen har varit tuff, dr Ride?
Mediebevakningen?
Det är synd att vårt samhälle inte har kommit längre
och att det här är en så stor grej.
Sally var världens mest kända person ett tag, och av en bra anledning.
Två minuter återstår.
Jag har insett att jag kommer att bli en förebild.
Vätgasantändarna är aktiverade.
Kvinnor får en chans att briljera. Hoppas att hon inte sabbar för oss.
Det är väldigt viktigt för mig att jag inte gör nåt dumt.
25 sekunder återstår.
Det automatiska systemet ombord styr de sista sekunderna.
Det är dags att folk inser att kvinnor i det här landet
kan göra vilket jobb de vill.
Sally riskerade allt för att skapa historia.
Men att berätta för världen om oss var en risk hon inte kunde ta.
Tio, nio, åtta, sju, sex...
Huvudmotorn startar. Huvudmotorn är igång.
Uppskjutning! Uppskjutning av STS-7 och USA:s första kvinnliga astronaut.
Vet ni vem den här personen är?
- Ja. - Gör ni?
- Vad heter hon? - Sally Ride.
- Ja! - Vad jobbar hon med?
- Hon är astronaut. - Astronaut?
- Det stämmer. - Hur äter du?
Svävar inte maten i luften?
Man vill ju inte äta ärtor eller nåt sånt. De skulle göra det.
Hur många av er skulle vilja åka med Sally upp i rymden?
- Då så. Kan vi följa med allihop? - Visst, inga problem.
Sally gillade folks bild av henne.
Hon var guldtjejen och en bra förebild.
Du verkar ha problem. Kan jag hjälpa till?
Ja. Den här raketen vill inte lyfta.
Hon ville inte ändra på det.
Vi planerade inte att dölja nåt.
Jag ville alltid bli astronaut.
- Jaså? - Ja.
Det sårade mig, men inte nödvändigtvis Sally.
Hon brydde sig inte om sånt.
Intervju med Tam, tagning ett.
- Tagning. - Tagning.
Kan du börja med att berätta om dig själv
- och hur du kände Sally? - Visst.
Jag heter Tam O'Shaughnessy. Jag var hennes livspartner i 27 år.
TAM O'SHAUGHNESSY, LIVSKAMRAT
Första gången jag träffade Sally var hon 13 och jag var 12.
Vi stod i kö med ett gäng andra tjejer på en tennisturnering.
Det var kokhett. Jag minns att himlen var helt blå.
Jag stod bakom Sally i kön.
Jag la märke till henne för att hon stod på tårna.
Och när kön rörde sig framåt
gick hon på tå, och jag hade aldrig sett nån göra så förut.
Jag stirrade på henne och började nästan skratta.
Sally råkade vända sig om och lägga märke till mig.
Jag sa nåt i stil med: "Du går på tå som en balettdansös."
Det var så vår vänskap började.
Sally var tystlåten, men kunde prata i åtta minuter
om olika spelare och hur man skulle slå dem.
Hennes spelstil var listig. Stoppbollar och bollplacering.
Jag spelade dubbel med henne. Hon ville spela på den svåra sidan.
Vissa människor är såna.
Om man riskerar att förlora vill de vara den som slår.
Och Sally var sån.
Jag växte upp under rymdprogrammets glansdagar.
Det var på förstasidan i tidningen varje dag
och jag minns fortfarande när våra grundskolelärare
rullade in svartvita tv-apparater i klassrummet
så att vi kunde se de tidiga uppskjutningarna.
Jag tror att alla barn ibland drömde om att bli astronauter.
Det är ett litet steg för människan.
Jag kommer att vara upptagen en stund.
Jag älskade vetenskap, men som många tjejer i mellanstadiet
började jag förlora självkänsla och självförtroende.
Jag började internalisera de subtila budskap som folk ofta förmedlar.
Eftersom rymdprogrammet bara bestod av män
slog det mig inte att jag kunde bli astronaut.
1976 bestämde Nasa att de skulle utöka astronautkåren
och inkludera kvinnor och minoriteter för första gången.
I Stanfords studenttidning fanns en annons
från Nasa där de sökte astronauter.
När jag såg det visste jag att det var det jag ville göra.
Samma dag skrev jag en liten handskriven ansökan.
"Nu när rymdprogrammet tar emot kvinnor
känner jag att jag erbjuds en otrolig möjlighet.
Dessutom tror jag att min bakgrund
och min utbildning inom vetenskap och astrofysik
gör att jag skulle bidra lika mycket som jag skulle få ut av programmet."
Om hon skrev fel strök hon bara över det och fortsatte.
Det är typiskt henne.
När Nasa meddelade att de skulle rekrytera 30-40 nya astronauter
svarade över 8 000 hoppfulla kandidater, varav över 1 500 kvinnor.
Jag visste att jag hade en rimlig chans att gå någorlunda långt
i urvalsprocessen.
Jag skulle ha en fil.dr. när urvalsprocessen var över.
Och jag hade en bra idrottsbakgrund.
Sally Rides meriter inkluderar en rad akademiska meriter
som vid första anblicken verkade tillhöra tre personer.
På Stanford University tog hon examen i engelska och fysik,
sen magisterexamen och doktorsexamen i astrofysik.
Sally var lite kaxig när det gällde fysik.
Hon älskade att det utmanade henne.
Så om man lärde sig det var man ganska grym.
En kväll när vi var drygt 20 år bjöd jag Sally på middag.
Vi hade inte setts på några år.
Jag bestämde mig för att göra nåt speciellt.
Jag tjänade inte mycket pengar men jag köpte biffar och vin
och vi hade dämpad belysning.
Det var spännande och kul att lära känna varann igen som vuxna.
Jag hade berättat att jag var gay.
Och jag berättade att jag dejtade en kvinna.
Men jag visste inte att hon hade egna erfarenheter. Jag hade ingen aning.
Sally var min första bästa vän och den första kvinnan jag var ihop med.
Jag pratade aldrig om mina collegeår, för de var så präglade av Sally.
Det jag hade med Sally var underbart.
I fyra år var vi tillsammans hela tiden.
Men ingen av oss berättade för nån utanför vårt eget hushåll
om vad som pågick.
Vi höll inte varann i hand utanför lägenheten.
Det var nog det som fick mig att avsluta det.
Jag kunde inte leva i den pyttelilla världen.
Jag minns att jag såg Molly och Sally tillsammans, men jag visste inte.
Jag fick inte reda på det förrän flera år senare.
När vi hade vår romantiska middag, som jag inte insåg var romantisk,
pratade vi och kom nära varann. Det var en underbar kväll.
Tio år senare berättade hon att hennes känslor för mig
börjat förändras den kvällen.
Men jag hade ingen aning.
Kort därefter fick hon ett samtal från Nasa.
Jag fick ett samtal tidigt på morgonen, i Kaliforniens tidszon.
Jag trodde att jag drömde.
Jag hade blivit antagen till astronautavdelningen.
Jag blev förstås överlycklig.
I början av 1978 meddelade astrofysikern dr Sally Ride
sin familj om en viktig händelse i hennes karriär.
Hon hade valts ut av Nasa som astronautkandidat.
Jag blev väldigt glad.
Så fort jag pratat i telefon med George Abbey
ringde jag min mamma, sen min syster och min pappa.
De är nästan lika glada som jag.
Min mammas reaktion var... Jag har en syster som läser teologi.
Och mamma sa: "Minst en av er kommer till himlen."
Hittills har männen på månen varit just män, inte kvinnor.
Hittills har alla astronauter varit vita män, inte svarta.
USA:s rymdmyndighet har utsett 35 nya astronauter,
inklusive sex kvinnor, tre svarta och en asiat.
När jag kom till Nasa var det så coolt.
Från och med då drömde jag om att få chansen att åka ut i rymden.
Vi började som nybörjare i astronautkåren.
Ingen av oss visste nåt om vad som skulle hända oss.
Det var vändpunkten i mitt liv.
Jag vill välkomna alla våra nya vänner till Houston och Johnson Space Center.
Vi hittade över 8 000 personer
som var intresserade av att bli astronauter och som ansökte.
På den första resan till Houston var alla 35 med.
Vi skulle presenteras för medierna.
Tio av oss liknade inte dem som ingått i Nasas astronautkår tidigare.
Sally Ride är för närvarande forskningsassistent
på fysikinstitutionen på Stanford University i Kalifornien.
Det var stort fokus på oss tio som var annorlunda.
Vi var under mediernas lupp i flera timmar.
Kathy Sullivan...
Det förberedde oss på det som väntade. Man blev en offentlig person.
De skulle inte bara fråga om ens förhoppningar om rymdprogrammet
eller vad man ville göra.
De ville ha stereotypiska vinklar, romantiska vinklar,
hår- smink- och modevinklar.
De typiska vinklarna när de bevakade kvinnor.
Om du träffar en man du inte jobbar med, som inte vet vem du är,
och du säger: "Jag är astronaut." Svarar han då:
"Du är för söt för att vara astronaut. Du kan väl inte vara en astronaut?"
Jag säger bara att jag är ingenjör.
När är du i rymden, tror du?
Det kommer att ta några år för oss som är relativt nya,
men det är värt väntan.
Rymdfärjan Columbia ska lyfta
från Cape Canaveral i Florida på sin första testflygning.
Jag kan knappt bärga mig. Vi längtar nog alla efter att flyga.
- 1: - A UPPSKJUTNINGEN, 1981
Alla ville vara först, både männen och kvinnorna.
Det var bara såna vi var.
Astronauterna visste att vissa personer var viktiga.
Men själva processen, vilka kriterier som användes,
var ett stort mysterium.
De visste inte om de borde vara vänligare, eller jobba över.
De visste inte vad kriterierna var.
Det fanns ingen tvekan om att Sally ville vara först.
Hon skulle aldrig ha erkänt det i en intervju.
I varje intervju man läser med henne säger hon: "Jag vill bara flyga."
Jag kom inte hit för att bli den första kvinnan i rymden.
Det är inte viktigt för mig att bli den första kvinnan.
Det betyder inte så mycket för mig, men att få flyga snarast gör det.
En del av utbildningen är svår.
Fallskärmshoppning och "spykometen" - flygplanet som dyker.
Där får man 20 sekunders tyngdlöshet.
Det var som en spykomet. Det var ett passande namn.
De kvinnliga astronauterna har utsatts för samma övningar som männen.
De har hissats, doppats och dragits, lärt sig överlevnadstekniker,
och lärt sig använda verktyg
de kommer ta med sig på de riktiga rymdfärjorna.
Hela tiden fanns det en massa mediapersoner runt omkring en.
De tittade noga på hur det gick för en.
"Kan de här människorna verkligen hantera det okända och farorna?"
Tycker du att du är lika duktig som de manliga astronauterna?
Ja.
- Och bättre än vissa av dem? - Jag är inte dum nog att säga det.
I slutändan stod det mellan Sally och Judy Resnik.
Judy ansågs alltid vara en stark kandidat.
Hon var smart och en bra ingenjör.
Sally och Judy var som äpplen och päron:
Två helt olika personligheter.
Judy var en raring och hon var otroligt smart och kapabel,
men hon älskade att ha kul.
Sally var tystare. Hennes personlighet var strikt professionell.
Hon visade sällan känslor inför mig.
Var hon arg, glad eller upprörd? Det var svårt att veta.
Det gjorde det svårt för folk att komma henne nära.
Hon hade en tuffare sida.
Jag tror inte att hon visste hur man var vän med en konkurrent.
Ett av mina första uppdrag var på skyttelns robotarm.
Den var fortfarande i test- och utvecklingsfasen.
Tack vare de uppdrag man fick hamnade man i en sits
som innebar att man blev berättigad att bli den första.
Robotarmen skulle kunna plocka ut satelliter ur rymdfärjan
och skicka ut dem i rymden.
Att få det uppdraget var betydelsefullt.
Sally var en bra armoperatör, precis som Judy.
Ja, den drev akter om lastutrymmet och mitten. Den är vid 45° och 30°.
På grund av hennes öga-hand- koordination från tennisspelandet
tog Sally till sig den och listade ut hur den kunde fungera i rymden.
Man la märke till att hon hade bemästrat robotarmen.
Såna faktorer kan sätta en på snabbspåret till att få flyga.
Sally hade en helt annan tävlingsinstinkt än vi andra.
En dag övade vi, och jag övade på den stora robotarmen.
Jag var uppe vid panelen för att börja jobba med den
och såg Sally gå förbi, ner för stegen till däcket nedanför.
Och plötsligt slutade armen röra sig abrupt.
Så jag gick in i felsökningsläge
och kom så småningom till strömbrytarna.
De satt på en panel man gick förbi när man gick nerför stegen.
Alla hade dragits ut.
Det var uppenbart att Sally på väg ner
hade dragit ut strömbrytarna i smyg.
Spelade Sally bara instruktör för att se om jag skulle lista ut det?
Var det nån sorts budskap, som: "Det är min arm. Vad gör du med den?"
Eller försökte hon psyka mig?
Om nån av oss sex medvetet siktade på förstaplatsen
så var det Sally.
Jag förstod inte varför det var spännande att jobba för Nasa.
Jag trodde att det borde vara den mest tråkiga och begränsade
platsen man kunde jobba på,
där man inte hade tolerans för icke-vita människor
och definitivt inte för hbtq-personer.
Jag valde en annan väg.
Istället för college
var jag med i den första turneringen för kvinnliga tennisproffs,
Virginia Slim Circuit. Jag spelade US Open och Wimbledon.
Och jag träffade många underbara människor,
inklusive en kvinnlig tennisspelare från Sverige.
Vi blev vänner och sen insåg jag att det sättet jag tänkte på henne var...
...annorlunda. Det var lite gay. Det chockade mig.
Och jag blev rädd.
När jag växte upp fick jag lära mig att homosexuella och lesbiska
var läskiga typer.
De flesta amerikaner äcklas av blotta tanken på homosexualitet.
CBS News enkät visar att två av tre amerikaner
ser på homosexuella med avsky, obehag eller rädsla.
Det är motbjudande. Och det står i Gamla Testamentet
att det är en styggelse och mot Gud.
Det är inte amerikanskt.
Jag tycker att de borde skjutas.
Först kände jag all rädsla och skam som vi växt upp med.
Att man ska vara varsam och dölja vem man är.
Och dölja hur man känner. Allt det där dök upp.
Men jag kom från en tennismiljö
där de inte brydde sig om vem man dejtade eller låg med.
Jag fick kontakt med en kvinnlig gemenskap
där man var villig att vara mer öppen med sin sexualitet.
Det var en hel rörelse som pågick över hela landet.
Om de trodde att vi var överallt på 70-talet, vänta tills de ser 80-talet.
Att se andra queer-personer marschera och vara sig själva var inspirerande.
Jag bestämde mig för att berätta för mina systrar och min mamma.
Jag såg att jag kunde vara ärlig om vem jag var och det kändes bra.
Jag är lyckligt lottad som fick uppleva det när jag var 19, 20 och 21.
Sallys miljö var mycket mer begränsad.
När Sally och jag började dejta tog hon med den här till mig.
Jag måste säga att jag blev förvånad, för det är två kvinnor.
Den är vacker, men jag blev förvånad. Jag visste att hon var privat av sig.
Hon var inte ute ur garderoben
eller stolt och så vidare.
Sally pratade inte om hur hon kände för personliga saker.
Även som ung var hon väldigt privat, redan då.
Hennes familj hade inte den där intima, nära-inpå-relationen.
Hur var Sally som barn?
Hon var nog ganska tystlåten om hur hon kände.
Vad tror du det berodde på?
Det angår inte er.
Jag heter Joyce Ride.
Vad har du för relation till Sally?
Sally? Hon var mitt förstfödda barn.
JOYCE RIDE, SALLYS MAMMA
Sallys föräldrar var progressiva och öppensinnade.
Båda ansåg att deras döttrar skulle få göra vad de ville.
Sallys barndom var på sätt och vis idealisk, men å andra sidan
visade föräldrarna inte mycket tillgivenhet mot varann
eller mot Bear och Sally.
Som norska var vi inte en familj som visade våra känslor så mycket.
Sally tog till sig budskapet att för mycket glädjeyttringar
eller att visa för mycket känslor inte var rätt sätt att uppföra sig på.
Varför gillar du inte att prata om känslor?
Om jag visste hur jag kände för känslor...
...skulle jag nog inte berätta det för dig.
Hon lärde sig inte att uttrycka sina känslor
för de uttrycktes inte i hemmet.
Om Sally och jag knackade på hemma hos hennes mamma
kunde Joyce öppna och säga: "Hej, min äldsta dotter."
"Hej, Tam." Sen fortsatte hon bara med det hon gjorde.
Hon sa inte: "Kom in." Hon kramade inte Sally.
"Det var längesen, jag älskar dig." Inget sånt.
Hon gick tillbaka till matbordet och fortsatte med sina bestyr.
Visste du att de var tillsammans då?
- Att de dejtade? - Ja.
Men det var inget vi pratade om.
Ser du dig själv som en astronaut av det rätta virket nu?
Vill du definiera det?
Tom Wolfe menar nog
nån som är orädd och påminner om en stridspilot.
Nej, det tycker jag inte.
Av ungefär 4 000 tekniker som var anställda på Johnson Space Center
fanns det bara fyra kvinnor.
Det ger en känsla av hur maskulin kulturen var.
Hierarkin vid stora möten var att endast män satt vid det stora bordet.
Jag minns att folk tittade förbryllat.
"Vad gör den där tjejen... Vems sekreterare sitter vid bordet?"
Är det nån skillnad på att vara man eller kvinna som astronaut?
- Nåt positivt, negativt eller roligt? - Nej.
Jag tycker inte att ni ens borde ta upp den frågan i ert program.
- Ska jag... - Jag vill att ni klipper bort det.
Okej. Det var allt.
Vi försökte alla tona ner vår kvinnlighet.
Sally och jag shoppade tillsammans.
Vi letade efter bruna kakibyxor och skjortor
som liknade vad killarna hade på sig.
Vi ville att de skulle tänka på oss
som medlemmar av teamet, inte som kvinnliga astronauter.
Den här jackan gillade Sally att ha på sig, ihop med pilotglasögonen.
Hon kanaliserade Apollo-astronauterna
och deras kaxiga machostil.
De kvinnliga astronauternas balansgång var svår.
Å ena sidan ville de smälta in.
Men de var också tvungna att konfrontera den inbyggda sexismen
som rådde i den tidens kultur.
Nej, ni ska inte kalla mig "ms" Ride.
Det är antingen dr Ride eller Sally. Ni får välja.
Okej. Då väljer vi nog Sally.
Kan vi använda det en gång, såhär?
- Okej. - Det stämmer.
- Bli bara inte... - För vi liksom...
- Det andra stämmer inte. - Okej.
Det finns vissa inom Nasa som inte vet vad de ska göra med oss.
Vissa av dem är lite nedlåtande.
När de pratar med nån av oss vet de inte riktigt vad de ska tycka.
Jag tog examen vid West Point och åkte till Vietnam.
Jag genomförde 134 stridsuppdrag där borta.
Jag tyckte att kvinnorna som valdes ut inte hade gjort sin plikt som vi hade.
Ganska många militärer tyckte som jag.
Jag tyckte att Sally var väldigt attraktiv.
Och att Judy var vacker. Sån var verkligheten på den tiden.
Män såg kvinnor som de sexuella varelser de var.
Men som astronauter? Skojar du?
Såja. Astronauter gråter inte.
"De kommer skrika av panik när problem uppstår
och gömma sig bakom männen."
Vi måste under ordnade förhållanden undersöka
en kvinnas reaktioner på månens rymdmiljö.
Då så. Välkommen till ditt nya hem.
Den enheten är defekt. Den tänker kaotiskt.
Den "enheten" är en kvinna.
Jag minns att jag drog ett obscent skämt.
Ni kan klippa bort det, men poängen innehöll ordet "tuttar".
Och hennes blick sa:
"Du är den äckligaste personen jag har träffat."
Jag pratade inte mycket med henne efter det.
Jag hade aldrig haft kvinnliga kollegor.
Jag var skeptisk mot att de skulle kunna prestera
i nåt så farligt som avancerad flygning.
Jag förstod inte vad de skulle bidra med.
Att kvinnor inte fick åka ut i rymden i början av 60-talet berodde på
att man aldrig föreställt sig nåt annat än manliga astronauter.
Finns det plats i vårt rymdprogram för en kvinnlig astronaut?
Vi kunde ha använt en kvinna istället för schimpansen.
I slutet av 50-talet gick en grupp kvinnliga piloter igenom samma tester
som var avsedda för de manliga kandidaterna till Mercury-programmet.
Den person som skickas ut i rymden bör vara den mest kvalificerade.
Kvinnor behöver mindre mat och syre och kan åka upp tillsammans.
De kan åka längre och stanna längre.
Kvinnorna gjorde bra ifrån sig.
De klarade hjärt- och lungtesterna mycket bättre,
liksom de sensoriska deprivationstesten.
Skulle kvinnor som är mer kvalificerade än du vara välkomna?
De skulle vara väldigt välkomna.
Väldigt få personer uttalade sig negativt om kvinnorna
men till slut lades programmet ner.
Sovjet hann först. De hade den första satelliten, Sputnik.
De hade den första människan i rymden.
De hade den första kvinnan i rymden, Valentina Teresjkova.
Men USA var länge inte redo för en kvinna.
Finns det nån på Nasa som ännu inte är övertygad
om att kvinnor ska ta plats i rymdprogrammet?
Det finns nog de som väntar på att se hur det går för mig.
Det kan man säga.
Efter bara ett år blev Sally capcom på STS-2.
Det är eftertraktat. Det är den enda personen i kontrollrummet
som pratar med astronauterna i rymden.
Okej. Ni hörs tydligt.
Vi uppfattade vad ni sa om RMS och det låter bra.
- Okej. - Det är ett stort ansvar.
Och på just det uppdraget hade de en del problem.
Under uppdraget skadades värmesköldsplattor.
Den första delen av åkturen är en riktig rysare.
Det finns flisor vid fönstret.
Värmesköldsplattorna är det enda som skyddar skytteln
när den kommer tillbaka till jordens atmosfär.
Utan värmesköldsplattor sprängs den.
Det kommer att ske förändringar.
Men jag ska inte nämna förändringarna
- förrän de är ovanför USA? - Precis.
Vi vill titta lite närmre på kameraproblemet.
Okej.
Det står stilla här.
Ni vet väl att kameran inte fungerar?
Samma fel. Strömbrytaren är trasig.
Frustrationen ökade i kontrollrummet. Liv stod på spel.
Jäklar, också. Vi måste bestämma vad vi ska göra.
Capcom? Säg åt dem att avbryta griptestet.
Vi tar itu med kamerans strömbrytare senare.
Vi ska titta på värdena och fundera på saken.
Hon ville bevisa att hon klarade pressen.
Medan vi undersöker kameraproblemet,
ge oss specifikation ett till GNC-maskinen.
Hon presterade så bra som capcom. Hon var vältalig och höll sig lugn.
Hon var smart och jobbade hårt.
Hej, mamma.
Och rolig.
Du var den första kvinnliga capcom. Var du rädd?
Var det kul? Vad tyckte du?
Det var kul. Näst efter att flyga, är det nog det bästa jobbet.
Jag tyckte att det verkligen var en ära
att vara den som fick prata med besättningen.
Och jag var livrädd.
Jag minns inte vilket år det var, men det här är Billie Jean King,
den fantastiska tennisspelaren, och Sally.
Jag kände Sally i början.
Hon älskade sport. Hon älskade tennis.
Hon var lägerledare på Tennis America.
Tennis America var ett bra tennisläger som Billie Jean King startade.
Sally var den bästa tennisspelaren av alla barnen
och ledarna på lägret, och de blev vänner för livet.
Det har varit en spektakulär karriär.
Billie Jean King är för damtennis vad Muhammad Ali är för boxning.
Hon har vunnit 20 Wimbledon-titlar och 13 US Open-titlar.
Jag har stor respekt för henne som person.
Hon har gjort mycket för kvinnor och uttrycker sig vältaligt.
Jag beundrar henne mycket.
Sally såg Billie Jean under uppväxten
och hörde talas om hennes aktivism för flickor och kvinnor.
Billie Jean visade Sally hur en mästare ser ut.
Och sen vändes Billie Jeans liv upp och ner.
Billie Jean King krävs på underhåll.
Kvinnan hävdar att hon varit tennisstjärnans älskare.
Billie Jean King berättade om sin lesbiska relation.
Folk fnittrade över hela världen. Media roade sig med historien.
Tennisstjärnan erkände på en presskonferens
att hon hade haft en relation med sin sekreterare.
När jag blev avslöjad förlorade jag alla sponsorer över en natt.
Så jag fick börja om.
Advokaterna kostade mig mycket pengar. Jag fick börja om ekonomiskt.
Billie Jean King har sparkats från sin vitaminreklamkampanj.
Mamma brukade säga: "Billie Jean! Glöm inte dina vitaminer."
Det gick utför i många år. Ja.
Vilken känd gayperson som helst
fick tänka sig för. "Titta vad som hände Billie Jean."
Det måste ha fungerat som en varning.
Sally tänkte nog att hon inte ville ha det så.
"Om det hände Billie, vad skulle hända mig om jag sa nåt i tv?"
När man är i garderoben är allt man gör avvägt och försiktigt.
Man måste bestämma vad man ska säga och inte säga.
Det är utmattande.
Så man kan aldrig avslöja mycket om sig själv.
Sally Ride och Steve Hawley gifte sig förra månaden i Salina i Kansas.
De höll nyheten hemlig tills den här veckan.
Steves far och Sallys syster, båda präster, höll i ceremonin.
Jag fick veta det först efteråt.
Steve insåg knappt att de skulle gifta sig förrän de gjorde det.
Vi blev förvånade när Sally sa att de skulle gifta sig.
Jag trodde aldrig att Sally skulle gifta sig, men så blev det.
Det var minst sagt ett ovanligt bröllop.
Båda hade vita jeans.
ASTRONAUTER GIFTE SIG
Tagning ett.
Jag heter Steve Hawley. Jag är från Salina.
Jag heter Steve Hawley. Jag var med i astronautklassen 1978.
Det var Sally också. Så vi var klasskamrater.
Vår relation var alltid ganska otraditionell.
Det berodde både på våra personligheter och våra jobb.
När två astronauter är gifta med varann,
skiljer det sig från lärare eller advokater?
Tar ni med er jobbet hem?
Lärare pratar nog om undervisning hemma. Vi pratar om flygprocedurer,
prestandamarginaler, ISP-värden och motorernas prestanda.
Men det är för att vi gillar det.
Hon hade ett bra sinne för humor. Hon var atletisk.
Jag var orolig att jag inte skulle kunna hålla jämna steg med Sally.
För mig kändes det som att nåt inte stämde.
Det kändes inte som Sallys stil.
En av mina första tankar var att det var ett bra PR-drag.
Det skulle ge rätt publicitetsfoton.
Ett stiligt ungt astronautpar. Det såg helt rätt ut.
Vad tycker ni är en bra hemmakväll?
- Den var lätt. - Ja.
Att ligga framför tv:n med hjärnorna avstängda.
Ja, det är så ovanligt att vi får en chans
att umgås utan nåt att göra att vi verkligen njuter av
stunderna när vi kan göra ingenting alls.
Jag vet inte säkert vad som motiverade henne
att vilja gifta sig.
Då tänkte jag: "Toppen. Jag vill samma sak."
Det kändes som att vi båda gifte oss i god tro.
Hon kan ha känt sig pressad, ifall nån trodde att hon var gay.
Jag vet inte vilka motiv hon kan ha haft.
Kanske... Nasa var knappt redo för kvinnor, än mindre det här.
En gång frågade en nära vän Sally:
"Hade du ett sexuellt förhållande med Molly?"
Hon sa: "Molly ville det, men inte jag."
Hon hade en svår balansgång.
Det verkade som en bra strategi att hitta nån i den egna klubben.
Det skulle tjäna hennes syften. Det skulle uppfylla ännu ett krav.
Herregud. Okej.
Sally skickade såna här söta, lustiga lappar till mig.
Här står: "Kära Tam, medan jag pysslade med trigonometri-identiteter,
bestämde jag mig för att räkna ut att rött + grönt = gult. Det funkar."
Så hon räknade faktiskt ut hur man får gult.
Rött plus grönt är lika med gult. "Är inte fysik underbart?
Du är verkligen det. Kram, den tokiga fysikern."
Det är en typisk lapp från Sally. Den är fantastisk.
UTTAGNINGSDAGEN 19 APRIL 1982
En morgon kallade George Abbey till möte.
Ken, kan du öppna bakdörren?
Han stod där och tillkännagav besättningen för STS-7.
Fyra namn tillkännagavs. Reaktionen blev ganska lågmäld.
Det gick rykten om att Judy var det första valet,
men George Abbey tyckte att Judy gillade rampljuset för mycket
medan Sally struntade i det.
Så han övertygade de andra om att det borde bli Sally.
Vi hade övat i fyra år vid det laget.
Det var då George Abbey sa till mig
att jag skulle bli USA:s första kvinna i rymden.
Jag blev helt avtrubbad. Jag minns inte hur det kändes.
De lät oss inte berätta det för nån.
Jag minns bara att jag umgicks, som i en dimma, med John Fabian,
för han upplevde samma dimma som jag. Det är allt jag minns.
Det var en känsla av otrolig glädje.
Sally och jag var bland de första i vår klass som fick flyga.
Hon hade förtjänat att få flyga först.
Hennes välbalanserade personlighet,
allvaret med vilket hon tog sig an sitt ansvar,
och hennes kunskap om systemen.
Vad betyder det för dig personligen,
den här bedriften att åka ut i rymden?
Det är nåt jag har sett fram emot sen jag kom till Nasa för fyra år sen.
Det är kulmen på allt arbete jag har gjort sen jag kom till Nasa.
Jag är så glad att jag får göra det.
SEX MÅNADER TILL UPPSKJUTNING
Det är det sjunde rymduppdraget, men även det första.
För ombord kommer USA:s första kvinnliga astronaut Sally Ride finnas.
Den 30-åriga astrofysikern ska utföra experiment på Challenger.
Hon blir den första amerikanska kvinnan i rymden.
Jag flög mycket med Sally. Sally var en riktigt bra pilot.
En gång bad jag henne att följa med mig.
Vi flög över Mexikanska golfen. Vi gjorde alla trick.
Som att vända sig upp och ner och sen dyka mot jorden
och sen plana ut, en så kallad split S-manöver,
och att göra en hel loop.
Sally satt där bak och sa:
Det kom naturligt. Sånt kräver ingen övning.
Hur är det att flyga? Är det en frihetsgrej?
Man är ovanför allt, man ser mycket och känner vinden i ansiktet.
Det är en känsla av upprymdhet.
- Är det spännande? - Ja.
George Abbey sa att en av sakerna de bedömde var
om du tål den stress det innebär att vara första kvinnan.
- Tror du att du klarar det? - Jag hoppas det.
Kameran rullar.
Skyttelkartongerna ska packas, eller nåt.
Strax innan Sallys uppskjutning frågar man sig:
"Kan det finnas problem med att en kvinna flyger?"
Männens toakit var väldigt konventionella.
Men vad borde finnas i motsvarande kit för en kvinna?
Sally var första kvinna att inventera besättningens utrustning.
Man visste att killar behövde rakningsgrejer
men inte vad en kvinnlig astronaut behövde.
Så Nasas ingenjörer, med sin stora visdom...
tog fram ett sminkkit.
Ett sminkkit som Nasas ingenjörer hade designat.
De frågade hur många tamponger som behövs under en vecka.
Hon kom till ett toakit.
Det var en ask med fjädermekanism. Hon öppnade den.
Han frågade: "Är 100 rätt antal?"
Jag sa: "Nej. Det är inte rätt antal."
Sally drog ut den som om den vore en låtsasorm i ett partytrick.
Det var fler tamponger än vi sex kunde ha använt på ett halvår.
24 maj 1983. Presskonferens inför uppskjutningen.
Kameran rullar.
God eftermiddag. Vad kul att så många har kommit.
Jag trodde att rymdfärden skulle bli anspråkslös
och att vi inte skulle locka såhär många.
Jag tror att vi vet varför de flesta är här.
Sally? Du kan väl berätta om några av dina experiment?
Okej. Vi börjar med uppdragen i omloppsbana första dagen.
De enda dåliga stunderna i vår utbildning hade med media att göra.
De struntade i hur redo jag var
att styra armen eller skicka ut satelliter.
De frågade om sånt jag tyckte var ovidkommande.
Sally? Har det tagit ett tag att vänja sig vid tanken på att resa
i så trånga utrymmen med fyra män? Visar de dig aktning?
Är de gentlemannamässiga mot dig när ni övar ihop?
Jag har inte behövt vänja mig.
Jag har inte känt att jag har visats nån särskild aktning.
Crip håller inte ens upp dörren för mig längre.
Jag lärde mig det direkt.
Dr Ride? Har du några planer på att bli den första mamman i rymden?
Och dr Thagard? Finns det några skäl
att oroa sig för effekterna av rymdresor på barnafödande?
- Varsågod, Norm. - Jag är inte orolig personligen.
Jerry Henderson, Time.
Dr Ride, några snabba frågor.
Vad ska du göra efter den här flygningen?
Tror du att du blir en fotnot i historien, eller glöms bort?
Vad ska du göra efter rymdresan?
Säga upp din prenumeration på Time?
Dr Ride? Under era övningar
som medlem i gruppen... När det uppstod problem,
när nåt konstigt fel dök upp, hur reagerade du?
Grät du då? Eller vad gjorde du?
Varför ställer ingen de frågorna till Rick?
Det är befälhavaren som gråter.
Jag reagerar nog inte annorlunda än nån annan i besättningen.
Nåt mer från Washington?
Okej. Är du redo? Varsågod.
Molly? Du och Sally Ride står varann nära.
Du bodde med henne under collegeåren.
Blir det här den första uppskjutningen du ser?
Ja, jag har sett dem på tv.
Men det här blir första gången på plats.
Sally bjöd in mig till uppskjutningen och det var många fina sammankomster
för astronauternas vänner och familj.
Så jag gick på dem med min dåvarande flickvän.
Det var ganska kul.
Sen fick jag en lapp.
Det stod: "Sally vill att du kommer på lunch i strandhuset."
Det fanns en handritad karta.
Antydan var att det skulle hemlighållas
eftersom ingen fick träffa dem under den här perioden.
Ingen smitta fick komma in. Efter en hälsokontroll
visades jag in i det allra heligaste.
Det var min chans att träffa Sally med de andra astronauterna.
Och hon smälte in så bra.
De utstrålade ett tyst självförtroende.
Det var den ödmjukhet som man ville att ens hjältar skulle ha.
Sen visade hon mig sin dräkt och sitt rum och sånt.
Hon sa: "Jag är medveten om att detta inte är riskfritt, jag kan dö."
Det var en av de få gångerna i våra liv
som hon verkade sårbar i mina ögon.
KVÄLLEN INNAN UPPSKJUTNINGEN
Kvällen innan Sallys uppskjutning sa hon till mig att hon var rädd
och att en före detta astronaut sagt till henne
att om man inte är rädd vet man inte vad som kommer att hända.
Så hon visste att hon skulle flyga med tonvis med raketbränsle under sig.
Vad som helst kunde hända.
Natten innan uppskjutning kunde man norrut, västerut och söderut
se en lång rad strålkastare på väg mot udden.
De ville se en flyga. Man hoppades att de inte kom för att se en krascha.
Den av dina egenskaper som oftast nämns är ditt lugn.
Har du nånsin gett vika under press?
Inte vad jag minns, men å andra sidan
har jag nog aldrig haft så stor press på mig tidigare.
Kommer du inte att tveka?
Jag tror inte det.
Jag antar att när de stänger luckan och startar motorerna
kanske jag ändrar mig. Men jag ser verkligen fram emot det.
- Då är det nog för sent. - Ja, alldeles för sent.
UPPSKJUTNINGSDAGEN
Godmorgon. Det är en fin dag
och dagen då Sally Ride ska skriva historia.
Många stolta människor, särskilt kvinnor,
är på plats för att se när USA:s första kvinna i rymden skjuts upp.
Det var runt en halv miljon människor som dök upp på Kennedy Space Center
med omnejd, för att se på.
Många av dem tog med sina döttrar, små döttrar, vissa var bara bebisar.
Sally fick bjuda 50 personer. Hon bjöd vänner från Stanford,
tennisvänner, Gloria Steinem, Jane Fonda och mig.
Det var otroligt. Jag ryser när jag minns det.
På uppskjutningsdagen hände det så mycket runt oss.
Jag la ner en enorm ansträngning på att hålla mig fokuserad
för det hade varit för lätt att bara förlora sig i stunden.
Besättningen kommer ut ledd av befälhavare Bob Crippen.
Och besättningen kommer att gå ut till plattan.
Vid plattan måste Sally ha tittat på fordonet.
Det är ett mäktigt ögonblick att stå där, med ångan runtomkring.
Då tänker man: "Herregud, jag ska verkligen göra det här."
Att titta upp och se en enorm raket som låter lite som ett djur.
Man kan höra gurglandet och väsandet och det låter som om den lever.
Det återstår två timmar, fem minuter och 30 sekunder.
Det här är uppskjutningskontrollen.
- Redo för en stor dag. - Det är en fin dag.
Vilken snygg maskin.
Befälhavaren och piloten får sina säten justerade
och placeras i rätt position för uppskjutning.
Uppdragsspecialisten dr Sally Ride avslutar nu sina förberedelser
för att gå ombord på rymdfärjan.
En timme och 30 minuter återstår.
Alla fem i besättningen är ombord nu.
Okej. Vi har den sista plattan på babord sida. Luckan är sluten.
När vi var inne i rymdfärjan, fastspända i våra säten, och väntade
och väntade medan nedräkningen närmade sig noll...
började tankarna rusa. För att fokusera
fokuserade jag på de mest triviala sakerna.
Var var min penna?
Den låg ett par centimeter fel. Bäst att flytta den.
Tre minuter och 25 sekunder återstår.
Rörelsekontroll av huvudmotorerna pågår.
Två minuter och 15 sekunder återstår.
Huvudmotorerna har flyttats till startposition.
Tio, nio, åtta, sju, sex...
Vi startar huvudmotorn. Motorn tänds.
Uppskjutning! Uppskjutning av STS-7 och USA:s första kvinnliga astronaut.
Rymdfärjan har lämnat tornet.
Uppfattat, Challenger.
Houston har nu kontrollen. Samtliga manövrar är i gång.
Tjugo sekunder. Drivkraften ser bra ut.
Det här är verkligen kul.
I några sekunder var alla i besättningen helt överväldigade.
Hjälpraketen har kopplats loss. Den faller bort nu.
Det var en känsla av upprymdhet.
Rymdfärjan Challenger har tagit sig ut i rymden igen
och Sally Ride har skrivit in sig i historieböckerna.
Det var så spännande, Gloria.
Jag satt på läktaren och tittade på uppskjutningen.
Det fanns folk som grät.
Folk jag aldrig hade väntat mig. Många olika typer av människor.
Och ändå blev de alla väldigt rörda av hur djärvt det var.
Man kan inte öva på tyngdlöshet.
Det skiljer sig så mycket från en människas vardag
att inte ens andra astronauters beskrivning av det
gav mig nån aning om hur jag skulle förbereda mig.
Jag upptäckte att även om det tog en timme
att vänja sig vid att röra sig, så anpassade jag mig ganska snabbt.
Challenger? Houston har en bra bild på Norm och Sally nu.
Okej, Houston. Det ser bra ut ombord.
Uppfattat. Vi hör er och det ser bra ut härifrån också.
Jag älskar att vara tyngdlös. Det känns befriande.
Det är en härlig känsla.
- Godnatt, Norm. - Godnatt, Sally.
Godnatt.
När jag var liten drömde jag alltid om att flyga i rymden.
Och otroligt nog gick drömmen i uppfyllelse.
Jag kan inte förklara varför jag ville göra det. Det är bara en del av mig.
Jag fick sväva bort till fönstret och titta ut på jorden nedanför.
Det var en spektakulär utsikt.
Jag såg korallreven utanför Australiens kust.
Jag såg glaciärer i Himalaya.
Känslan av att se sin planet som en planet
är en fantastisk känsla.
Man kan titta på jordens horisont och se en tunn, kungsblå linje.
Man inser att det är jordens atmosfär och att den inte är större än så.
Den är ungefär lika tjock som luddet på en tennisboll.
Det är ett helt annat perspektiv.
Det får en att uppskatta hur skör vår existens är.
Det förändrade henne att se att det inte finns några landgränser.
De har bara konstruerats av människor.
Ur det perspektivet betyder våra rädslor kopplade till etnicitet, kön,
nationalitet, vem man älskar,
och alla godtyckliga restriktioner vi har på oss själva och varann
ingenting.
Sally hade jättekul.
Samtidigt var hon nog orolig för vad som skulle hända härnäst.
Detta är färdledningen.
Challenger gick in i den övre atmosfären på ca 122 kilometers höjd.
Vi hör er klart och tydligt. Lugnt och fint hela vägen ner.
Det låter bra, Crip.
Jag säger det igen: Vilket sätt att komma till Kalifornien på.
Jag gör gärna om det.
Sallys farkost landade och alla var lite vingliga.
De hade ju befunnit sig i mikrogravitation i sju dagar.
Steve var där för att träffa henne.
Men så fort vi landade stod jag ansikte mot ansikte
med en massa medieaktivitet.
Spänn fast säkerhetsbältet.
När de landat gav nån Sally en bukett.
Hon gav tillbaka den. Det blev sprängstoff.
SALLY RATADE BUKETTEN
Sally sa bara att hon inte var nåns fru, utan en besättningsmedlem.
Välkomna hem, STS-7.
Man bevakas konstant.
Om nån ser en göra nåt opassande blir det en möjlighet
att dra nytta av det för en rubriks skull.
Vi var Sally och de fyra andra killarna.
Medierna bevakade inte oss.
Vi visste att storyn var Sally Ride.
Efter min flygning ville alla prata med mig.
Hon var världens största kändis ett tag.
VILKEN ÅKTUR!
RYMDKVINNAN
Nasa förberedde mig inte på vad jag skulle stöta på
från media när jag kom tillbaka. Vilken överraskning.
Dr Sally Ride med besättning är i Vita huset idag
för att äta lunch med president Reagan.
Det här är dr Sally Ride-dagen.
Hon kastar den första bollen i kvällens World Series-match.
Hon höll föredrag och besökte skolor och företag.
Det var helt sjukt.
Vissa kvinnor började gråta när de träffade mig.
Det var överväldigande för mig.
Det tog musten ur henne och hon började känna sig orolig.
Vad du än tycker, Sally, är du en förebild
för unga kvinnor landet runt.
Hur obekväm får det dig att känna dig?
Det är viktigt att flickor och kvinnor har förebilder.
Det är helt i sin ordning.
Hon gick till en terapeut.
Det hade hon aldrig nånsin tidigare övervägt.
Hon var en stjärna, men försökte gömma sig från det så gott det gick.
Nasa sa: "Crip, du och Sally måste vara med i Bob Hope Show."
Jag är militär. När jag får ett uppdrag gör jag det.
Jag förväntade mig detsamma av henne.
Bob Hope skämtade ofta om kvinnor.
Den här rollen är inte dum.
Sally ville inte vara med. Sen försvann hon.
Att vara först handlade inte bara om flygarglädjen.
Det innebar även förpliktelser.
Kommendör Robert Crippen är här.
Jag ansåg inte att det var rätt att ta emot fördelarna
utan att vara villig att göra de svåra sakerna.
Jag visste inte var hon var, men det var så hon hanterade det.
Hon bara stack.
Sally kom till Atlanta.
På den tiden bodde jag där och studerade biologi.
Vi åt middag och Sally och jag satt vid ett litet bord och pratade.
Sally och jag var alltid glada att ses, redan som barn.
Det fanns alltid en bra kemi.
Efter det ringde hon varje gång hon kom till Atlanta för att göra nåt,
och vi började umgås.
Vi sprang i parken, tog tennislektioner och åt pizza.
Vi hade träffats åtta eller nio gånger på ett par månader.
En dag på våren 1985
kom vi tillbaka till min lägenhet.
Jag hade en cockerspaniel, Annie. Jag böjde mig för att hälsa på Annie
och kände en hand på min ländrygg.
Det kändes annorlunda. Det var inte nåt som vänner brukade göra.
Jag vände mig om mot Sally.
Hon hade en drömlik, förälskad blick.
I det ögonblicket insåg jag att jag kände likadant,
men jag blev förvånad.
Jag minns att jag sa till Sally: "Ojdå. Vi är i knipa."
Och hon sa: "Vi behöver inte göra det här."
Sen kysstes vi, och då var det kört.
Och jag frågade henne: "Du är gift. Vad sysslar vi med?"
Sally sa: "Jag är inte kär i honom, jag är kär i dig."
Hon gjorde ofta sin egen grej, även innan vi gifte oss.
Jag jobbade i Florida, så jag var där hela veckorna.
Jag brukade ringa henne och säga: "Vi är nog framme på fredag kl. 19."
Istället för att säga att hon hade saknat mig
sa hon: "Jag kommer att vara bortrest. Jag ska till Kalifornien."
Det angår nog inte mig, men tänker ni på att skaffa barn?
Ibland, men du har rätt. Det angår inte dig.
Vi har valt att inte svara på personliga frågor.
Hon gjorde alltid sin egen grej.
Så det faktum att hon var borta mycket var inte ovanligt.
Jag kände inte att vi var livspartners, snarare rumskamrater.
Hon sa bara till Steve: "Jag reser bort."
Och de pratade inte riktigt om det.
Men de var fortfarande gifta, så hon var tvungen att vara försiktig.
Det var en spontan grej.
När telefonen ringde började mitt hjärta bulta
och jag sprang till den gamla telefonen.
Jag ville veta allt om henne, hennes djupaste hemligheter.
Sally körde från Houston i sin röda Fiero så ofta hon kunde.
En gång kom hon i en T-38:a.
Jag såg ett litet Mosquito-plan landa.
- Bra flygning, Sally. - Tack.
Vi hade ett distansförhållande.
Vi hade flera veckor för oss själva då vi levde våra egna liv.
Sen träffades vi, och det var så intensivt.
Jag tog med henne till mitt labb på Georgia State University
och lät henne titta i mikroskopet.
Jag analyserade olika svamparter.
De är fascinerande.
Penicillium ser ut som en liten växt, men den är mikroskopisk.
Jag var där nere ensam med Sally i ett litet labb.
Jag ville bara krama och pussa Sally.
Så jag började röra mig mot henne och hon...
Hon var rädd att nån skulle komma.
Men jag kunde inte hjälpa det. Jag gick mot henne och hon backade.
"Tam, gör det inte. Lägg av." Jag bara fortsatte.
Jag älskade att göra så. Jag gjorde det i hissar.
Om vi badade i havet dök jag och tog tag i hennes fötter.
Jag älskade att få henne att känna sig obekväm, men på ett kul sätt.
Det var ett nöje.
Jag fyller år den 27 januari.
Sally hade flugit till Atlanta en långhelg så att vi kunde umgås.
Hon skulle flyga hem till Houston den 28 januari.
Jag var på ett passagerarplan.
Piloten meddelade passagerarna att det hade skett en olycka.
Sally gick till cockpiten och frågade
om hon fick komma in och lyssna på nyheterna.
Fem, fyra, tre, två, ett!
Uppskjutning. Uppskjutning av det 25:e rymdfärjeuppdraget
och den har lämnat tornet.
Detta är Challenger, kör programmet.
Uppfattat, Challenger.
- Challenger? Gasa på. - Uppfattat, gasar på.
Vi har tappat kontakten och videosignalen.
Säkerhetscentralen rapporterar att fordonet har exploderat.
Det här är Houston. Vi har inget mer att rapportera just nu.
Jag insåg direkt att besättningen var förolyckad.
Judy satt i mitten mellan piloten och andrepiloten.
Sally satt också i mitten på sin flygning.
Uppdragsspecialisten Judy Resnik, 36, var skyttelveteran.
Hennes uppdrag var att sköta skyttelns mekaniska arm.
Jag hade känt dem i åtta år.
Jag hade jobbat med dem varje dag.
Jag hade ätit middag hemma hos dem, så de var väldigt nära vänner.
Sally var förkrossad.
Hon var vit som ett lakan i ansiktet och bara ledsen.
Det berodde mycket på Judy.
Det var särskilt tragiskt
att få reda på att det hade varit nära ögat flera gånger tidigare.
Kommittén som president Reagan utsett för att utreda förra veckans katastrof
inledde sitt arbete i Washington idag.
Bland de 12 medlemmarna finns Neil Armstrong,
den förste mannen på månen,
och Sally Ride, USA:s första kvinna i rymden.
Ordning i salen.
Är ni redo?
Svär ni att säga sanningen, hela sanningen
- och inget annat än sanningen? - Ja.
Har ni tittat på kvalitetssäkringsdokumenten
och fastställt att de godkändes på ett tillbörligt vis?
Det pågår just nu.
Det var en väldigt svår tid.
Det var dag efter dag av att gå igenom allt som skulle gås igenom.
Ingenjörernas stora problem var att de inte hade bevis på att det var säkert.
Ansåg ni att värdena visade att det var säkert i de temperaturerna?
Allt jag gjorde var att hänvisa till de värden som fanns tillgängliga.
Dr Ride menar att värdena var otillräckliga.
De sa inte "det är säkert", utan att värdena var otillräckliga.
Och ni säger att värdena var tillräckliga.
Sally ställde de svåra frågorna och ställde Nasas ledarskap mot väggen.
Sen gav en Nasa-ingenjör Sally
dokumentet som visade att Nasa visste att gummipackningarna bara tålde
temperaturer över 10°. Det var 2° när Challenger sköts upp.
Nasa försökte dölja det faktum att de vetat om det.
Bör man ha ett uppskjutnings- kriterium för packningar och skarven?
Avseende temperaturen?
Jag väntar med den bedömningen tills vi har fastställt
om det borde finnas det.
Det är min poäng.
Det fanns inte, men ni verkar sakna de värden som krävs för bedömningen.
Ni verkar inte heller veta vad kriteriet då borde vara.
Det är ett korrekt påstående.
Astronauter litar på att Nasa
ska minimera riskerna med att flyga i rymden.
Och det blev väldigt tydligt att det systemet hade misslyckats.
Sally Ride talade ut för första gången om sin personliga reaktion
på olyckan som har stoppat rymdfärderna.
Jag blev illa berörd. Jag är inte villig att flyga igen.
Det är nog väldigt få astronauter som är det nu.
Det krossade Sallys hjärta. Nasa var inte vad hon trodde att det var.
Det var början på slutet för henne.
Idag har USA:s första kvinna i rymden sagt upp sig från Nasa.
Hon sa att Nasas tillkortakommanden blev fullständigt uppenbara
efter katastrofen med Challenger i fjol.
Det meddelar Ride några veckor
efter att hon och hennes man, astronauten Steve Hawley, skilt sig.
När hon sa att hon inte ville vara gift längre
kände jag en märklig kombination av förvåning och lättnad.
Jag vet inte hur länge jag hade kunnat fortsätta...
...med den sortens förhållande vi hade.
Sally ville inte jobba på Nasa längre. Det ville jag.
Så jag trodde att orsaken var att vi inte hade nån gemensam framtid längre.
Men jag insåg senare att det var mer än så.
Bears man ringde mig så småningom.
Han bearbetade att Bear var gay
och undrade om jag visste att Sally var gay.
Jag misstänkte det, men visste inte.
Det var nog hans telefonsamtal som fick mig att inse att det var sant.
Då visste jag ännu inte hur länge det hade pågått.
Sally visste vad hon ville ha och hon försökte få som hon ville.
Reglerna kan orsaka besvär,
men det avskräckte henne inte. Det var bara sån hon var.
Efter Nasa ville Sally och jag vara tillsammans,
men Sally ville söka jobb på universitetet
och UCSD gav henne ett bra erbjudande.
Då förberedde jag mig för att starta ett fil.dr.-program i Atlanta.
Vi bestämde oss för att stå ut några år till,
förhoppningsvis bara tre, på distans.
Men några veckor senare ringde Sally mig
och sa: "Jag kan inte ha en långdistansrelation längre.
Jag vill bo med dig på heltid." Jag var tvungen att fundera på saken.
Jag såg fram emot fil.dr.-programmet, men även emot att vara med Sally.
Så jag flyttade in i Sallys radhus i La Jolla.
Det var ett stort steg att flytta ihop.
Att vakna tillsammans varje dag och vandra i bergen...
Vi hade så roligt.
På nåt sätt kändes vår relation enkel i de stora ögonblicken.
Sally och jag älskade vetenskap, men tjejer blev och blir fortfarande
inte uppmuntrade att bli forskare och ingenjörer i samma utsträckning.
Vi ansåg att om fler flickor hade ett vetenskapsintresse,
som vi haft, skulle världen bli en bättre plats.
Så vi startade företaget Sally Ride Science 2001.
Vi ville förändra kulturen kring kvinnor och flickor inom STEM.
Vi försöker skapa projekt, aktiviteter och tävlingar
för att fånga deras entusiasm.
Sally ville göra allt i sin makt för att göra det framgångsrikt.
Hon blev mer öppen för att prata med människor och prata med barn.
Sally Ride Science blev framgångsrikt och vi hade stora sponsorer.
Jag måste börja med att tacka ExxonMobil.
Men Sally oroade sig för hur ärlig hon skulle vara om vårt förhållande.
Om sponsorerna skulle få veta att två kvinnor drev företaget
och att de två kvinnorna var lesbiska
var hon rädd att det skulle ruinera vårt företag.
Folk läcker information. Sånt händer. Saker kommer ut.
Sally var försiktig med media av den anledningen.
Jag startade Sally Ride Science för åtta år sen
med Karen och Tam, som ni hörde.
När hon var gift med Steve sågs hon kyssa honom
och hålla hand med honom offentligt.
Sånt kände hon sig inte bekväm med att göra med mig.
Man måste hejda sig när man är med nån man älskar.
Man vill sitta bredvid varann och hålla varann i handen.
Man vill röra vid hennes ansikte och pussas.
Det är rädslan man har när man är gay. Att vara sig själv
påverkar ens jobb, ens möjligheter, ens företag.
Så... Världen är inte alltid snäll.
Sally var rädd för vad folk skulle tycka,
särskilt hennes kollegor och hennes vänner,
och hur det skulle förändra hur de såg på henne.
Jag ville att de skulle veta att vi var ihop, inte känna mig obekväm.
Jag ville att förhållandet skulle få bekräftelse.
Att dölja vår kärlek och vårt liv tillsammans
var svårare för mig än för Sally.
Det tärde på mig.
Jag älskar de här bilderna.
Min goda vän tog de här söta bilderna på Sally och mig.
Många par tar många bilder på varann under den första tiden tillsammans.
Ja. Vi gjorde aldrig så.
Jag önskar att jag hade fler bilder av alla dessa fantastiska ögonblick.
När jag var mellan 20 och 30 år
var jag mer öppen än jag var med Sally.
Jag var alltid öppen och ärlig mot nära vänner och min familj.
Det var som ett tomrum inombords.
Jag gillade inte att behöva dölja den delen av mig själv.
Det knäckte mig. Det krossade mitt hjärta. Jag stängde av.
Jag älskade henne helhjärtat, men i några månader
funderade jag på att lämna Sally.
Jag åkte till Atlanta för att komma bort.
Jag funderade på att skaffa ett annat liv.
På vad jag skulle göra och hur det skulle vara att inte vara med Sally.
Jag ringde henne varje dag och hon pratade inte så mycket.
Hon var liksom avstängd. Det var hemskt.
Det var den lägsta punkten.
Många förstår inte vad det innebär att bli kär
i en person som Sally.
Några av de egenskaper som gjorde
att hon kunde krossa det högsta glastaket
gjorde henne svår att ha ett förhållande med.
Sally kunde inte vara förtrolig mot de som stod henne närmast.
Inte ens mot sin syster Bear.
Här är Bear, Sallys syster, som är två år yngre.
Sally och Tam hade bott ihop länge, och man kunde ana nåt.
På familjemåltiderna hade Sally och Tam med sig hembakad paj.
Men Sally pratade aldrig om det.
Jag var presbyteriansk präst, precis som min fru.
Vi kom ut när vi blev tillsammans.
Men konsekvensen av att komma ut
var att Susan och jag förlorade våra jobb i kyrkan.
Bear ville prata med Sally om Susan
och ville också prata med Sally om Sally och mig.
Så Sally sa: "Tam, kan du prata med Bear?"
"Du kan väl prata med din syster", sa jag.
"Du är ihop med en kvinna, som hon. Prata med henne. Hon är din syster."
Jag kunde inte förstå det.
När jag kom tillbaka från resan sa Sally att hon behövde prata med mig.
Hon sa att hon var orolig för vårt förhållande,
att saker förändrades, och att det skrämde henne.
Det kändes hennes i hjärta.
Hon ville inte att vi skulle tillbringa vår tid i separata rum,
och göra olika saker.
Vi hade ett intensivt samtal.
Det var inget gräl, snarare en diskussion.
Hon stod med fötterna i golvet och plötsligt ställde hon sig på tå.
Det fick mig att skratta. Det var så gulligt och annorlunda.
Jag insåg att jag älskade Sally, och att det kanske fanns en lösning.
Sally sa att hon alltid velat att jag skulle vara lycklig,
och vi kom överens om att vi behövde hitta en bättre balans
mellan vad jag behövde och vad hon behövde.
Vi kunde inte förändra hur världen såg på oss, men vi älskade varann
och vi ville vara tillsammans i alla väder.
Vi var lyckliga tillsammans i många år.
2011 skulle Sally och jag till San Francisco på konferens.
Vi var på ett hotell och Sally ville inte äta middag.
Hon sa att hon inte mådde bra.
Jag såg att hennes kinder var lite gula.
Det skrämde vettet ur mig.
Så fort Sally och jag kom tillbaka åkte vi till läkarmottagningen.
Och jag tänkte bara: "Hon är sjuk, men det är inte allvarligt."
Men när hon kom ut från läkarens rum såg jag på hennes min
att det var riktigt illa.
Och... Jösses.
Jag frågade vad han sagt.
Hon sa: "Han tror att jag har cancer. Jag har en tumör i bukspottkörteln."
På en sekund förändrades våra liv fullständigt.
Vi var som zombier. Det var en sån chock.
Hon genomgick omfattande operationer, kemoterapi och strålning.
Men hon förblev alltid optimistisk. Hon var alltid sig själv.
Allteftersom cancern fortskred blev hon sjukare och sjukare.
Varje vecka förlorade hon nåt, som att kunna gå upp och ner för trapporna.
Tam var fantastisk under den tiden, så hängiven som man kan vara.
Jag älskade Neil Young och låten Harvest Moon.
Jag satte på den ibland och fick Sally att dansa med mig
i vardagsrummet. Det var...
Hon hade gått ner i vikt och var svag.
Hon var väldigt söt. Hennes blå ögon var fortfarande intensiva.
Det var underbart att vara med henne.
Vi ville båda bara vara så nära varann som möjligt.
Vi gick i armkrok in på sjukhuset.
Sköterskan frågade mig: "Vem är du?"
Och Sally sa: "Hon är min partner."
Och det var bara... Det bara flög ur henne.
Sjukhus brukade bara låta familjemedlemmar träffa patienten.
Sally var väldigt orolig för det.
Vi önskade att vi hade tagit chansen att gifta oss,
men vi bestämde oss för att ansöka om registrerat partnerskap.
Det kändes nästan som att vara gifta.
Det var kul att se båda våra namnteckningar
på det där dumma lilla pappret.
Jösses, det får mig att minnas.
Sally dog i juli 2012, 17 månader efter diagnosen.
Det var en galen dag.
Jag orkade inte ta itu med sjukvården och bad Bear...
Jag ville inte se henne rullas iväg.
Jag gick ut och satte mig på altanen.
Plötsligt hörde jag en helikopter hovra ovanför vårt hus.
Bilar körde fram.
Jag såg en kameraman med en stor filmkamera.
- Det är ett sorgligt avsked. - En sann amerikansk pionjär dog idag.
Astronauten Sally Ride har förlorat kampen mot bukspottkörtelcancer.
- Hon blev 61 år. - Ride var en väldigt privat person.
Det var först i hennes dödsruna som det offentliggjordes
att Ride haft en kvinnlig partner i 27 år.
Jag fick veta om Tam på samma sätt som resten av världen: i dödsrunan.
Jag var rasande på henne. Hur vågade hon inte berätta för mig?
Sen mådde jag dåligt.
För att samhället fått nån som vi beundrat, älskat och respekterat
att känna att hon måste dölja nåt om sig själv.
En månad innan hon gick bort stod det klart att slutet var nära.
Vi pratade aldrig om döden eller begravningen.
Men sen tänkte jag: "Vem ska jag vara i världens ögon?"
"Vem ska jag vara för dem som inte vet att vi är ett par och älskar varann?"
Hon funderade på det och sa: "Du får bestämma det."
"Vad du än bestämmer blir bra."
Så när jag skrev dödsrunan tänkte jag
att Sally var en ärlig person, förutom den här lilla tunna delen
och det är inte rätt.
Och jag är ärlig, och trött på att gömma mig.
Jag ska bara vara mig själv. Om nån ogillar det, synd för dem.
TAM O'SHAUGHNESSY, HENNES LIVSKAMRAT I 27 ÅR
Det var en befrielse för oss alla.
Tam borde erkännas för vem hon var i relation till Sally
och i relation till vår familj.
Jag ska läsa ett otroligt brev som jag fick från Mike Mullane.
"Jag vet att det är sent,
men jag ville uttrycka min djupaste sympati för din förlust.
Jag kom till astronautavdelningen
efter att enbart ha tillbringat tid i helt manliga sammanhang.
Mitt beteende och mina ord i början alienerade mig och Sally."
När vi kom till Nasa, första dagen,
var jag, Mike Mullane, en typisk sexistisk mansgris.
Jag skäms för min attityd.
"Sally var anmärkningsvärd och tog sig an enorma hinder
med mod och värdighet.
Jag har fyra barnbarn.
Jag vill att de ska uppskatta uppoffringarna kvinnor som Sally
och var och en av er gjorde för att säkra en framtid där de inte begränsas
av att följa sina egna drömmar."
Det är ett fantastiskt brev.
Jag hade tvivlat på kvinnors förmåga att hantera farliga situationer.
Att jobba med dem öppnade mina ögon.
De sex kvinnorna var lika lämpliga som alla andra.
Och Sally var en av dem.
Det är dags att folk inser att kvinnor kan göra vilket jobb de vill.
USA:s rymdresor förändrades för alltid efter att Sally flugit.
Kvinnor klarar det här. Hon bevisade det.
Hon banade väg för alla kvinnor
som har flugit i rymden efter henne, och hon briljerade.
Man kan se Sallys genmäle hos de många kvinnor
som nu är en del av alla aspekter av Nasas arbete.
Alla yngre kvinnor inom vetenskapen som hon berörde och inspirerade.
Det ökar sannolikheten att de anstränger sig mer och bidrar mer.
Jag vill bli ihågkommen som nån som inte var rädd för att gå sin egen väg
och som nån som tog risker längs vägen för att uppnå sina mål.
Jag har funderat länge och väl
på varför Sally inte kunde vara öppen om vårt förhållande.
Den enda rimliga orsaken är att hon var rädd.
Det är hjärtskärande för mig, men också för henne.
Alla som tycker att Sally borde ha kommit ut innan hon dog
eller att Sally borde ha tagit emot blombuketten
vid landningen - låt Sally vara Sally.
Det gjorde Sally till den hon var.
Hon lämnade oss med en fråga, hon lämnade oss med nyfikenhet,
men hon lämnade oss på sina villkor. Det var så Sally ville ha det.
Godmorgon, allihop.
Jag fick ett samtal från Vita huset.
De sa att Sally skulle få presidentens frihetsmedalj.
Som den första amerikanska kvinnan i rymden
krossade Sally inte bara det stratosfäriska glastaket,
hon sprängde det.
Tam O'Shaughnessy tar emot å sin livspartners vägnar, dr Sally K. Ride.
Snacka om att komma ut offentligt. Det var stort.
Det kändes otroligt.
Till slut hyllades Sally för den hon verkligen var,
och jag hyllades också för att jag varit hennes partner.
Världen gjorde det svårt och smärtsamt
men vi hade modet att älska varann.
SALLY OCH TAM HAR INSPIRERAT OTALIGA KVINNOR OCH FLICKOR ATT BLI FORSKARE
VIA SALLY RIDE SCIENCE HAR DE UTBILDAT ÖVER 30 000 LÄRARE
OCH NÅTT UT TILL MILJONTALS STUDENTER VIA BÖCKER OCH WORKSHOPS
I JUNI 2014 FIRADE NASA SITT FÖRSTA HBTQ PRIDE-EVENT
TAM OCH BEAR BJÖDS IN SOM HUVUDGÄSTER
Text: Martin Almskog