Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tämä on matalin ääneni.
Voi jukra, Ali Wong.
Jerry.
RAUHA SIELUILLENNE
Vanhempaniko?
Hyvät naiset ja herrat ja kaikki siltä väliltä.
On aika esitellä entinen rakastajani. -Tina ja Amy, siinä on järkeä.
Miten se pääsi livahtamaan? Antakaamme aplodit kamullemme Sarah Silvermanille.
Kiitos.
Ohhoh.
Hyväksytään.
Jos tämä ei pääty samalla tavalla, olen epäonnistunut.
Pelkään, että petytte pahoin. Olen iloinen, että olette täällä.
On tosi ihanaa olla New Yorkissa.
Beacon Theatressa. Kiertueeni on nyt puolivälissä.
Olen alkanut tykätä tien päällä olosta, varsinkin nyt.
Jo siitä syystä, että minusta on ihana saada yhteys yleisöihin -
nyt enemmän kuin koskaan.
Myös siksi, että minusta on tullut -
oikea hotellihupakko.
Minusta on aivan ihanaa, kun hotelli on tosi kiva.
Tiedättekö, mistä näkee, että hotelli on oikeasti hieno?
Kun huoneeseen palattua huomaa, että vessapaperin pää -
on taiteltu täydelliseksi kolmioksi.
Se vasta on luksusta,
kun tietää, että jonkun vieraan sormet -
ovat käsitelleet -
jotain, jonka painelee persereikäänsä jossain vaiheessa.
Sellaista rikkaiden elämä on.
Olen ollut poikaystäväni Roryn kanssa viisi vuotta.
Pitäisi jo osata lausua nimi paremmin, mutta se on naurettavaa. "Rory."
Tässä vaiheessa olemme jo alkaneet kokeilla uusia asioita.
Olen esimerkiksi alkanut runkata häntä ei-hallitsevalla kädelläni.
Mikä on hienoa,
koska tuntuu kuin joku muu tekisi sen.
Olin itse asiassa hieman ylpeä itsestäni, kun keksin tämän vitsin.
Rory nukkui vieressäni. Herätin hänet ja kerroin sen hänelle.
Hän sanoi: "Joo, hyvä. Tiesitkö, että sillä on nimikin?"
Muukalainen. -Muukalainen.
"Muukalainen."
Kaikki tietävät, paitsi minä. En ollut kuullut sitä aiemmin.
Se on hullua, koska minusta tuntuu aina,
että miesten kokemusmaailma on ylipäätään tutumpi naisille.
Meidän pitää nähdä maailma miesnäkökulmasta pysyäksemme hengissä.
Miesten ei tarvitse tehdä niin, mutta… Tämä oli minulle uutta. "Muukalainen."
Ihan loistava. Hän sanoi: "Käytän vasenta kättäni -
tai istun joskus käteni päällä, jotta se turtuu vähän."
Olin ihan lääpälläni.
Minusta tämä on normaalia…
Teemme juttuja seksin aikana. Alamme vaikka puhua fantasiajuttuja.
Kerran, kun pelehdimme, tämä tuli vahingossa ulos suustani:
"Ilmestyit juuri kesäleirilleni."
Jopa hän oli ihan…
Mutta hän pelasti sen sanomalla: "Mutta sinähän omistat leirin."
Olin että joo, aivan.
Omistan leirin, kyllä.
Kerran taas olin hänen päällään… Menenkö sivuttain?
Ihan sama, asennolla ei ole väliä. Sekstailimme siis.
Sitten hän sanoi: "Tämä on hullua, en tiedä edes sukunimeäsi."
Olin juonessa mukana ja sanoin,
että se on Hitler.
Hän tuli välittömästi, mikä oli hieman hämmentävää.
Tähän näin, tähän väliin.
Ylähuulen ja nenänpään väliin.
Isäni ja äitipuoleni Janice -
kuolivat viime toukokuussa yhdeksän päivän välein.
Ja… Sitä pitää vielä hioa.
Mutta niin kävi, ja minulla oli läheinen suhde molempiin.
Isä oli paras ystäväni. He antoivat minulle hyvin paljon.
Vastikään tunnin verran uutta matskua, eli aloitetaan.
Hyvä.
No niin.
Esittelen nyt tarinan henkilöhahmot.
Ensin isäni Donald "Schleppy" Silverman. Schleppy, tohelo, oli hänen lempinimensä.
Hän syntyi Bostonissa, ja hänen perheensä muutti…
Oletko kuullut siitä?
"Olen Bostonista." Olet Quincystä. Mutta…
He muuttivat New Hampshireen, jossa minä synnyin ja vartuin.
Isäni omisti naisten vaatteiden alennusmyymälän,
jonka nimi oli Crazy Sophie's Factory Outlet.
Hassu juttu. Kun kerron olevani New Hampshiresta, ihmiset kysyvät:
"Onko New Hampshiressa juutalaisia?"
Sitten minun täytyy selittää, että jopa New Hampshire ansaitsee vähittäismyyntiä.
Hän teki omat radiomainoksensa, vaikkapa:
"Olen Hullu Donny. Kun näen ostarin hinnat, tekee mieli oksentaa!"
Sitten hän lateli kaiken maailman halpismerkkejä.
Lopulta hän sanoi: "Jos tykkäät ostaa vain parasta,
mutta olet pihi, tule Hulluun Sophiehin!
Hän taisi valita nimen Crazy Sophie's Factory Outlet,
koska hän tykkäsi Crazy Eddiestä, joka oli New Yorkissa 80-luvulla.
Hän halusi tehdä jotain vastaavaa. Ja…
Mutta hän tarvitsi naisen nimen, koska siellä oli naisten halpisvaatteita.
Olemme juutalaisia, joten hän halusi juutalaiselta kuulostavan nimen -
ja valitsi Sophien, "Hullun Sophien tehtaanmyymälä".
Mummini, hänen äitinsä, oli närkästynyt,
koska hänen paras ystävänsä Bostonissa oli Sophie Moskowitz.
Mummista tuntui, että hän kutsui ystävää hulluksi.
Isä selitti sitten hänelle: "Jos nimi viittaisi Sophie Moskowitziin,
se olisi 'Ruman Sophien tehtaanmyymälä'."
Minusta se oli hauskaa, joten kerroin sen muutama vuosi sitten keskusteluohjelmassa.
En vain tajunnut silloin, että Sophie Moskowitz oli yhä keskuudessamme.
Ja…
Se aiheutti paljon kitkaa perheiden välille.
Mutta varmistin tarkkaan,
että hän on nyt kuollut, joten…
Isä soitti minulle joka lauantai.
En vastannut juuri koskaan, koska hänen viestinsä olivat puhdasta kultaa.
Painoin pari niistä mieleeni.
Yksi oli siltä ajalta, kun kaikilla alkoi olla kännykkä,
jopa New Hampshiressa.
Hän soitti minulle ja sanoi: "Arvaa missä olen.
Autopesussa. Voitko uskoa?
Puhun tähän muovikalikkaan, ja se singahtaa taivaalle ja alas sinulle."
Taivaalle, aivan.
Sitten kuuluu vain: "Oi."
Hänen ikkunansa olivat auki.
Kuuntelin, kuinka hän kastui likomäräksi useamman minuutin ajan.
Se on hyvin ominainen "oi" isältäni. En ole kuullut sitä usein.
Kävimme tasan kerran elokuvissa yhdessä, kun olin nuorempi.
Se kuulosti täydelliseltä, mutta se ei tosiaan ollut.
Sen nimi oli Boys Don't Cry.
Loistava elokuva, muttei kannata mennä katsomaan sitä isän kanssa.
Siinä on todella raaka raiskauskohtaus.
Koko elokuvateatteri oli sen ajan hiljaa. Kuului vain:
"Oi."
"Oi!"
Toinen viesti, jonka painoin mieleeni, oli…
Olin muuttanut Los Angelesiin ja sain töitä TV-ohjelmista ja muualta.
Hän soitti minulle ja sanoi:
"Tiedän, että olet oikea Hollywoodin supertähti nyt.
Ehkä voisit löytää aikaa kiireisestä aikataulustasi -
ja soittaa kaverille, joka antoi sinulle elämän."
Kuulostaa kuin hän lopettaisi puhelun, mutta sanookin sitten:
"Nostin pikku koipiasi ja pyyhin paskan peffastasi.
Ehkä liikenee hetki minullekin."
Hän todella piti vanhenemisesta.
Hän tiesi olevansa hurmaava ja välttyvänsä seurauksilta.
Olimme yhdessä voileipäpaikassa Losissa.
Kesken ruokailun kaksi valtavaa lihaskimppua -
käveli hänen luokseen ja alkoi uhkailla häntä, ihan…
Hän nauroi, he lähtivät. "Mitä ihmettä", kysyin.
Hän sanoi: "Olin hakemassa kokista, kun näin ne kaksi isoa lihaskimppua.
Menin sitten sanomaan heille:
'Tekee mieli vetää jotain turpiin.'"
Ne pahkuraiset, pikku kyynärpäät.
Hänen molemmista kyynärpäistään roikkui sellaisia vesipussukoita.
Lääkärikin sanoi, että voisi tyhjentää ne.
Hän sanoi: "Eikä, lapsenlapseni pitävät siitä."
Ai niin, olin kotona.
Pidin pienen tauon kiertueesta ja menin kotiin lomille.
Menin samalla puhdistuttamaan hampaani,
koska kuolema hiipii tietenkin sisään ikenien kautta.
Meillä oli sama hammaslääkäri isän kanssa, tohtori Hernandez. Oli kiva nähdä hänet.
Hän puhdisti siinä hampaitani ja sanoi: "Kaipaan isääsi."
Sanoin, että niin minäkin.
Hän siihen: "Ei, et ymmärrä. Sinun pitää katsoa Yelp-sivuani."
Tämä on siis pieni lisäys kiertueen tähän puoliskoon.
Helvetti, minulla ei ole… En laittanut laseja, koska tämä kuvataan.
Heittäkää joku minulle lukulasit.
Vain yksi teistä, tai jokunen. Ei mitään paniikkia.
Viskatkaa ne suoraan lavalle. Niiden ei tarvitse olla tietyn… No niin.
Sinäkö se olit?
Millä puhdistat nämä, salamillako?
Se oli vitsi. Ole kiitollinen. Kiitos kovasti.
Tämä on isäni Yelp-arvostelu: "Viisi tähteä.
Hammaslääkäriteoriani on, että jos se ei satu, älä korjaa sitä.
Olen 84, ja se on toiminut aika hyvin.
Olen kuitenkin vihdoin löytänyt poikkeuksen sääntööni.
Se poikkeus on James Hernandez.
Aikaa ei mene hukkaan, kun ruorissa on Jimmy.
Hänellä on kultaiset kädet,
jotka korjaavat suun vaivat joutuisasti ja tehokkaasti.
Heivaa vanha paska hammaslääkärisi ja vaihda parhaaseen.
Sano, että Schleppy lähetti sinut."
Herranen aika.
Niin hauskaa.
Hän sanoi olevansa käänteinen snobi,
vaikka yritin selittää hänelle, että snobi sekin vain on.
Hän inhosi rikkaita.
He viettivät muutaman talven Floridassa,
koska se on juutalaisten laki, ja…
Hänellä oli tapana istua Starbucksissa härnäämässä ihmisiä.
Kerran yksi tyyppi ajoi parkkipaikalle Bentleyllä.
Isä seisoi siinä päädyssä ja aloitti:
"Hienosti tehty! Hommasit sitten itsellesi Bentleyn.
Sillä ruokkisi 100 000 ihmistä Afrikassa, mutta sinä tarvitset Bentleyn."
Äitipuoleni soitti ja sanoi: "En tajua.
Isäsi on saanut tällin päähän jo kolmena talvena."
Jos hän näki jollain Rolexin, hän oli: "Hieno Rolex.
Timexini maksoi 30 taalaa, ja voin uida siinä, mutta hienosti tehty.
Tarvitset Rolexin. Nyt kaikki tietävät, että olet rikas."
Hän todellakin vihasi rikkaita ihmisiä,
kunnes minä aloin tienata rahaa.
Sitten hän toitotti: "En enää koskaan lennä turistiluokassa."
Seuraavaksi biologinen äitini, Beth Ann O'Hara.
Tiedän, että osa teistä alkoi nyt kelata. Hän nai Irlannin katolilaisen miehen.
Hän on täysin juutalainen. Voitte yhä runkata ajatellen minua.
Beth Ann kuoli kahdeksan vuotta sitten.
Kuvailen häntä vähän. Hän oli luonnonkaunis, ei meikkiä.
Hän käytti haalareita, jotka olivat ihan maalissa, koska hän maalasi niissä.
Hänellä oli kaksi eriväristä sukkaa.
Hänellä oli korurasia, joka oli täynnä poliittisia pinssejä.
Ei rintsikoita, nännit näkyvissä, koska paskat miesvallasta.
Hänen luonteensa sitä vastoin oli…
Tämä ei ole omaperäinen tapa kuvailla häntä,
mutta hän todella oli aivan kuin Diane Chambers sarjasta Terveydeksi.
Hän todella lausui when ja where tyyliin…
Kielioppi, ilmaisutapa ja ääntäminen olivat hänen intohimojaan.
Muistan, kun olin hänen kanssaan pienenä. Tilasimme ruokaa, ja hän sanoi:
"Minulle aamiaiscroissant."
Asuimme New Hampshiren Manchesterissa. Siellä sanotaan "avocaydo".
Olin nolona: "Äiti…" Tyttö kysyi: "Että mikä?"
"Croissant, aamiaiscroissant." Sanoin: "Äiti, se on täytetty kroissantti.
Olemme Burger Kingissä. Tule ihmisiä vastaan."
Hän oli ohjaaja.
Hän ohjasi paikallisteatteria New Hampshiren Manchesterissa.
Hän oli synnynnäinen ohjaaja. Hänellä oli pieniä huomautuksia kaikille.
Hän ei koskaan jättänyt palautelomaketta täyttämättä.
Hän oli paikallisen elokuvateatterimme Bedford Mall Cinemasin ääni.
"Kaikki päivänäytökset ovat vain kaksi dollaria maanantaista lauantaihin."
Hän sai sen työn, koska hän valitti.
Hän marssi sisään ja sanoi: "Soitin kuullakseni päivän elokuvat,
eikä miehen puheesta saanut mitään selvää.
Hän ei artikuloinut, enkä ymmärtänyt sanaakaan."
Vastaus oli: "Haluatko sinä tehdä sen?" Hän siihen: "Tuota, minä… Enpä tiedä.
Minä… Kyllä, haluan!"
Niin syntyi tähti.
Hän ei oikeasti koskaan valehdellut.
Hänelle ei tullut mieleenkään valehdella, edes hienotunteisuudesta.
Hän ei vain tehnyt sitä.
Kerran hänen ohjatessaan näytelmää yksi nuorista näyttelijättäristä kysyi:
"Luuletko, että voisin menestyä jonain päivänä?"
Hän sanoi: "No et!"
Tiedän tarinan vain, koska kysyin siskoltani Susielta,
olisiko hänellä tarinoita äidistä.
Kysyin, mistä hän tiesi sen.
Hän sanoi, että äiti oli kertonut sen, koska ei ymmärtänyt, miksi se tyttö itki.
Se tyttö… Pam Sullivan.
Aivan, ette ole kuulleet hänestä.
Ei lahjakas. Hänellä ei ollut "sitä".
Mutta hän oli äitini.
Istuin hänen kanssaan, kun hän oli kuolemaisillaan.
Pidin häntä kädestä, ja se oli hiljainen hetki.
Hän katsoi minuun, ja hänen viimeiset sanansa minulle olivat:
"Hiuksesi…
Ne ovat kamalan kuivat."
En muuttaisi sitä mistään hinnasta.
Kuulostan ankaralta häntä kohtaan, mutta olen hyvin kiitollinen.
Hän kertoi aina totuuden, mikä oli usein kurjaa.
Mutta joskus se oli kivaakin. Silloin tiesin, että se oli totta.
Minusta maailma tarvitsee enemmän Beth Anneja.
Maailma todellakin kaipaa tällä hetkellä totuutta.
Totuuden kylmiä, kovia, rintaliivittömiä nännejä.
Sitten Janice, paha äitipuoleni, kuten hän kutsui itseään.
Sen herttaisempaa naista on vaikea löytää.
Kuvailen häntä hieman.
Blondattu tukka, naama täynnä meikkiä.
Kynnet ja kengät samaa sävyä, koko asukokonaisuus.
Hänellä oli tietty tyyli. Hyvin erilainen kuin äitini.
Ja tosi herttainen. Kerran hän haki minut töistä.
Autossa hän kysyi minulta, mitä pidin hänen meikistään.
Koska olen äitini tytär,
minulla oli paljon huomautettavaa.
Mutta koska olin myös Janicen tytär,
osasin pitää suuni kiinni ja sanoa, että se oli kaunis.
Luojan kiitos oikeasti, koska sitten hän sanoi:
"Se on tatuoitu!"
Janice oli hyvin kirjaimellinen.
Mitä tarkoitan? En tiedä, mutta hän tarvitsi tarkat ohjeet.
Hän ei ollut tyhmä, vaan kirjaimellinen.
Hän oli hyvä urheilussa, koska hän oppi joka askeleen.
Kun vaikkapa laitan itselleni poninhännän, teen sen vain…
Hän ajatteli sen varmaan näin:
"Vedä hiukset läpi ja käännä. Laita sitten hiukset sen läpi."
Hän mietti joka vaiheen tarkkaan.
Kun vatkaa munaa, siihen tulee vain tietty tuntuma.
Janice ajatteli varmaan: "Laita haarukka sisään -
ja tee sitten sata pientä ympyrää."
Olin autossa hänen kanssaan ja kysyin, olisiko hänellä huulipuikkoa.
Hän kaiveli hetken ja sanoi: "Voi paska.
Ei valitettavasti ole, kulta pieni." No, ei se mitään.
Hetken päästä hän tokaisi: "Tällainen huulivoidepurkki olisi kyllä."
"Joo, kiva. Kyllä se voi olla purkissakin."
Siskoni Laura on monipuolinen taiteilija. Hän tekee kaikkea.
Hän oli maalannut jotain, josta uskoi Janicen pitävän.
Hän lähetti sen, ja kun Janice sai sen, hän soitti Lauralle ja sanoi:
"Mistä tiesit?" Laura ihmetteli, että minkä.
Janice sanoi: "Tässä ovat kaikki värini: kellanruskea, pronssi ja eläinpainatus."
Tämä nainen…
Olen tehnyt standup-komediaa 17-vuotiaasta.
Kun muistelen nuoruusvuosiani ja sitä,
kuinka tuomitseva mulkku minä olin, se tuntuu tosi nololta.
Muistan ajatelleeni,
että leopardikuviota käyttävät naiset ovat ihan typeriä, että se on mautonta.
Että vain vanhat juutalais- ja italialaisnaiset käyttävät sitä.
Sitten täytin 50 ja tajusin, että sehän on ihan kiva kuvio.
Kun isä ja Janice alkoivat vanheta,
pyysimme heitä äänittämään lääkärikäyntinsä iPhonen äänimuistioon.
He lähettivät sen sitten perheemme WhatsApp-ketjuun,
jotta voimme kuunnella sen ja katsoa, että kaikki tuli hoidetuksi.
Silvermanin perhe kyttää muuten hulluna toistensa tekemisiä WhatsApp-ketjuissa.
Meillä on Silverman United, joka on kaikkien WhatsApp-ketju.
Meitä on neljä siskoa, joten meillä on siskosten ketju.
Sitten on kaikki siskokset paitsi yksi ja kaikki erilaiset yhdistelmät.
Janicella oli siis lääkäriaika.
Tiesimme, että uutiset olisivat huonoja.
Olimme melko varmoja, että ne olisivat hyvin huonoja.
Pyysimme heitä äänittämään,
ja he julkaisivat sen sitten WhatsAppissa.
Kuuntelimme sitä ja kuulimme lääkärin sanovan:
"Janice, olen hyvin pahoillani,
mutta sinulla on neljännen asteen haima…"
Sitten yhtäkkiä kuului hyvin kovaääninen,
matala, tasainen pieru.
Se kesti kolmisen sekuntia.
Kolmella sekunnilla tarkoitetaan usein hyvin lyhyttä kestoa,
mutta jos sitä ajattelee Mississipeillä laskettuna,
se on melko pitkä aika.
Tiesin, että se oli isäni.
Mietitte varmaan, että Schleppy piereskeli yhtä mittaa.
En ikinä kuullut hänen pierevän.
Tiesin, ettei hän kyennyt käsittelemään asiaa,
joten hänen kehonsa otti ohjat.
Minä jäin vain ihmettelemään, että neljännen asteen haima mikä?
Mutta päättelin sen asiayhteydestä.
Heidän kummankin reaktiot näihin uutisiin…
Kuuntelin yhä, ja Janice oli vain…
Hänen reaktionsa oli niin tyypillistä Janicea. Hän vain sanoi:
"No, teen vain kaiken, mitä sanot.
Teen ihan kaiken ja taistelen sitä vastaan."
Hän oli juuri sellainen.
Sitten isäni reaktio -
oli hulluinta, mitä olen eläissäni kuullut.
En laske leikkiä. Kuului vain, kun hän sanoi:
"Olen yksin!"
Sitten hän huusi:
"Olen leski!"
Tiedän, että äitini Beth Ann sanoi siellä jossain:
"Se on leskimies." Mutta äiti…
Se oli ihan hullua.
Olen perheen isäkuiskaaja, joten sain tehtäväkseni soittaa hänelle.
Minun piti sanoa: "Isä, et voi puhua noin -
elossa olevan vaimosi kuullen.
Sinun täytyy nyt skarpata, piru vie.
Nyt ei ole kyse sinusta, vaan Janicesta. Sinun täytyy huolehtia hänestä.
Sinun täytyy keskittyä. Et voi luhistua nyt."
Hän sanoi: "Tiedetään." Sitten hän alkoi nyyhkyttää.
En ollut koskaan kuullut hänen tekevän niin.
Hän oli: "En halua olla maailmassa ilman omaa Janiceani.
En vain halua olla täällä ilman häntä."
Halusin lohduttaa häntä jotenkin ja sanoin lopulta:
"Tilastojen mukaan et olekaan."
No siis…
En tiennyt, että se kävisi toteen.
Tämä ei tietenkään ole -
oikea hetki sanoa "mitä minä sanoin" tai jotain.
Lopetimme puhelun. Hän lupasi huolehtia Janicesta.
Seuraavana päivänä puhuin Janicelle.
Hän sanoi pyytäneensä isältä lasillisen vettä.
Isä sanoi siihen:
"Missä se on?"
"Missä vesi on?"
Se on kyynärpäissäsi, isä.
Etsi mehupilli ja työnnä se sinne. Juotavaa riittää.
Kuten odottaa sopii,
neljä siskosta ja muutama lapsenlapsi lehahti heidän asunnolleen.
Me olimme ikään kuin heidän douliaan kuolemassa.
Kuolema on…
Se on hyvin vaikeaa minulle.
Se tekee minusta ainutlaatuisen.
Ei, ei tietenkään.
Mutta se on vaikeaa minulle.
Minun on hyvin vaikea tappaa edes pikku ötökkää,
ja miltei mahdotonta saada se näyttämään itsemurhalta.
Ne ovat niin pieniä.
Meillä oli paljon kärpäsiä talossa, enkä halua tappaa mitään.
Avasin vain oven ja yritin ohjata niitä ulos kuin mikäkin lennonjohtaja.
Mutta niiden puolustukseksi sanottakoon, että ne ovat huonekärpäsiä.
Ne olivat luonnollisessa ympäristössään, joten annoin olla.
Mutta sitten kärpäsiä oli liikaa makuuhuoneessamme.
Se oli liikaa, enkä pitänyt siitä. En pitänyt siitä tippaakaan.
Sitten Rory sanoi…
Osaan lausua sen vain hienosti, "Rory".
Rory kysyi, haluanko, että hän hankkiutuu niistä eroon.
Kysyin, että mitä sinä sillä tarkoitat.
Hän oli: "Haluatko niistä eroon?"
"Hyvä on", sanoin.
Poistuin huoneesta ja suljin oven, mutta jäin kuuntelemaan.
Sitten yhtäkkiä kuulin kamalaa mätkäyttelyä, ja olin…
Hän varmaan kuuli sen ja vaikeni yhtäkkiä.
Sitten kuulin, kun hän avasi ikkunan ja sanoi:
"Heippa, kaverit! Turvallista lentoa!"
Niinpä. Tiedän, että hän teki sen minun takiani.
Tiedän, että hän murhasi ne, mutta hän valehteli vuokseni.
Luulen, että viehtymykseni kärpäsiin johtuu siitä…
Voi jestas, puhummeko yhä kärpäsistä? Kyllä, vielä neljän minuutin setti.
Mutta jotain miljoona vuotta sitten sain tietää hauskan faktan:
Kärpäset elävät vain vuorokauden. Se on niiden koko elinaika.
Siinä on vain jotain hyvin kaunista, sydäntäsärkevää ja runollista.
Koko elämä päivässä. En tiedä, minusta se on niin…
Opin sen muuten alun perin,
kun olin kirjoittaja ja näyttelijä Saturday Night Livessä.
Kiitos. Tein lähtemättömän vaikutuksen.
Kausi oli 1993–1994.
Saatte siitä käsityksen, kuinka hyvältä näytän.
Olin juuri oppinut sen hauskan faktan. Se oli Phil Hartmanin viimeinen vuosi.
Ei elämän, vaan ohjelmassa.
Hän oli sen jälkeen NewsRadiossa.
Hän oli kamalan mukava. Hän ehdotti, että kirjoittaisin meille sketsin.
Olin, että "okei" ja kirjoitin sitten sketsin kärpäsistä.
Se alkoi alkutekstillä Tähtien sodan tyyliin.
Siinä kerrottiin, että kärpänen elää noin vuorokauden jne.
Hän esitti iäkästä kärpästä kuolinvuoteellaan.
Hän oli ehkä 23,5 tuntia vanha.
Minä olin nuori kärpänen, joka oli juuri saanut siipensä.
Hän kertoi minulle maailman menosta.
"Muistan keskipäivän", tai jotain.
En muista kaikkea, mutta lopussa on koira, joka tulee, kakkaa ja lähtee.
Sitten hän sanoo jotain tyyliin: "Käy kiinni, penska."
Ette ehkä usko tätä, mutta sitä ei esitetty.
Minusta kärpäset vain ovat tosi söpöjä. En ymmärrä, miksi tapamme niitä.
Rakastamme eläimiä, kun ne ovat pieniä.
Mutta kun ne ovat liian pieniä, haluatte tappaa ne.
Olette hirviöitä.
Ne ovat niin pieniä. Niillä on pikku siivet ja valtavat silmät.
Ne vatkaavat käsiään kuin punoisivat jotain suunnitelmaa.
Kerran kun harjasin hampaitani, näin pienen kärpäsvauvan upouusine siipineen.
Sanoin: "Tervetuloa maailmaan, kaveri. Saat kokea valtavan seikkailun."
Pesin sitten samana iltana kasvojani, kun näin sen taas.
Se oli harmaantunut ja vanha.
Se ei edes lentänyt enää.
Se vain otti toisinaan jäykkänä puoli askelta.
Sanoin: "Sinä teit sen.
Melkoinen matka."
Rory oli vessassa.
Hän sanoi: "Se ei taida olla sama kärpänen."
Ehkä juuri tällä hetkellä maailmassa ja tässä maassa…
En halua, että mies kertoo minulle mitään. Ei yhtään mitään.
Se ei ole oikein, mutta siltä minusta tuntuu.
Sanoin, että se on sama kärpänen, mutta kiitos.
Sitten hän kehtasikin perhana vie sanoa:
"Oletko varma, että kärpäset elävät vain vuorokauden?"
Olin: "Kannattaa kuule ehkä tarkistaa.
Mitä minä tiedän? Olen vain tyttö. Näin varmaan unta."
Hän antoi periksi ja sanoi, että hyvä on.
Tarkistin lopulta itse.
Ne elävät noin kuukauden, mutta… No, sama se.
En piittaa paskaakaan. No ei.
Janice meni siis ensin.
Neljän kuukauden päästä on kulunut vuosi. Hän rakasti elämää.
Oliko se liian nopea käänne?
Hän rakasti elämää kamalasti. Hän halusi elää.
Hän teki kaiken oikein. Se oli syvältä.
Tämä lienee hyvä hetki mainita,
että kiertuetuotteita on myynnissä.
Eikö olekin kivaa? Niitä ei ole aiemmin ollut.
Meillä on Schleppy-hattuja, Postmortem-paitoja -
ja isoja, harmaita collegepaitoja, joissa lukee Silverman.
Tuntuu kuin olisin käynyt collegen.
Tuotteita ei ole aiemmin ollut.
Mutta luulen, että vanhempani haluaisivat minun tienaavan tästä.
Kiitos.
Kuten sanoin, Janice meni ensin. Osasimme odottaa sitä.
Olin mennyt sinä yönä kotiin nukkumaan.
Sain tekstiviestin siskoltani Susielta, joka on rabbi, aamuseitsemän maissa.
Hän sanoi:
"Janice kuoli kahden maissa.
Hän on yhä täällä, ja isä nukkuu. He pitävät toisiaan kädestä.
Normaalisti isä olisi hereillä, mutta luulen,
että hän tuntee sen luissaan -
eikä halua kohdata sitä.
Mutta istun hänen vierellään ja olen tässä, kun hän herää."
Sanoin, että hyvä juttu.
Sitten yhtäkkiä hän muisti vitsin, josta hän ja isä pitivät aina.
Vitsi menee jotenkin niin, että veli soittaa veljelleen ja sanoo:
"Kissa kuoli." Tämä vastaa, että älä vain töksäytä sitä noin.
"Mitä sitten pitäisi sanoa?"
Hän siihen: "Sano, että kissa on katolla, emmekä saa sitä alas.
Soita sitten ja sano, että olemme eläinlääkärissä eikä hyvältä näytä.
Sitten voit soittaa ja sanoa, että se kuoli."
Veli pyytää anteeksi. Toinen veli siihen: "Ei se mitään. Miten äiti voi?"
Te arvasittekin jo.
Hän vastaa: "Äiti on katolla, emmekä saa häntä alas."
Nyt siis rabbi Susie -
muisti sen yhtäkkiä ja nauroi hysteerisesti.
Hän on rabbi, mutta kun hän aloittaa, hän ei voi lopettaa.
Hän nauroi kovaäänisesti kyyneleet poskilla eikä voinut lopettaa.
Hän pelkäsi kuollakseen, että isä heräisi ja kysyisi, mikä naurattaa.
Sitten hän sanoisi: "Janice kuoli."
Sitten hän tekstasi minulle:
"Kun isä herää, sanonko, että Janice on katolla, emmekä saa häntä alas?"
Minä siihen: "Sano!"
Koska olemme hyvin synkkä ja päästään vialla oleva perhe.
Mutta mietin vielä hetken ja sanoin: "Ei, ole rabbi.
Myöhemmin päivän aikana minä sanon sen."
Mutta se on hassua. Me suremme oikeasti vasta nyt, koska…
On kamalasti järjestettävää. Sitä ei osaa odottaa.
Se ei ole niin kuin elokuvissa. Tehtävää on ihan hirveästi.
Tuntuu pahalta sanoa näin.
He olivat hyvin vastuullisia, mutta eivät tehneet suunnitelmaa kuoleman varalle.
Meillä oli kamalasti tehtävää. Enkä halua syyttää…
Pakko sanoa, että he olivat vasta 80 ja 85. Eihän sitä voinut tietää.
Kai minä tiesin, mitä he halusivat.
Isä sanoi aina: "Heitä minut mäntylaatikkoon ja hautaa minut.
Työnnän kukat ja puut ylös."
Janice olisi luultavasti halunnut kivan viiden tähden silkkivuoratun arkun,
jossa olisi ehkä kello narun päässä kaiken varalta.
Muistan, kuinka he tulivat joka sunnuntai syömään bageleita ja tuorejuustoa.
Se oli lempipäiväni.
He olivat käymässä pari vuotta sitten.
Kaikki olivat takapihalla, ja isä ja minä olimme keittiössä.
Kysyin häneltä: "Pelkäätkö kuolemaa?"
Hän vastasi: "En tippaakaan.
En muista aikaa ennen syntymääni enkä muista aikaa sen jälkeen."
Mutta sitten hän sanoi: "Pelkään vain, että se sattuu."
Isä oli kamala nynny kivun suhteen.
Totta se on. Hän pelkäsi kamalasti kipua.
Hän oli kerran EKG:ssä, jossa laitetaan niitä tarroja kehoon.
Hän ei suostunut ottamaan tarroja pois.
Hän sanoi: "Pelkään, että karvat lähtee. Annan niiden kulua pois."
Hän teki sen. Siinä meni monta viikkoa.
Hän oli kerran uima-altaassa kaikkine EKG-tarroineen.
Hän näytti koiralta, joka oli juuri saanut pentuja.
Hän ei siis pelännyt, mutta hän pelkäsi, että se sattuisi.
Hänen lääkärinsä soitti minulle. Huolehdimme hänestä Janicen kuoltua.
Olin yhteyshenkilö. Vastasin puhelimeen ja menin käytävälle.
Hänen lääkärinsä tohtori Nortman sanoi:
"Saimme juuri isäsi verikokeiden tulokset, ja hän on kuolemassa.
Hänen pitää olla sairaalassa."
Sanoin, että olimme luvanneet hänelle, ettei hän joutuisi enää sairaalaan.
Hän vihasi olla siellä.
Lääkäri sanoi: "Lääkärinä minun on suositeltava sairaalaa.
Ihmisenä sanon, ettei se haittaa.
Sairaalassa hän elää muutaman päivän pidempään,
mutta ne ovat sairaalapäiviä.
Nyt hän on kotona perheensä parissa. Uskon itse asiassa, että niin on paras."
Sitten hän sanoi: "Hän kuolee munuaisten vajaatoimintaan,
joka sattuu olemaan kivuton kuolema.
Lopulta alkaa vain sumeta. Se on melkein euforista, ja sitten on poissa."
Olin tosi innoissani isän puolesta ja juoksin hänen huoneeseensa.
Olisi pitänyt ehkä odottaa hetki.
Sanoin: "Hyviä uutisia, iskä!"
Hän oli innoissaan. Minä siihen:
"Laske odotuksiasi. Olet kuolemassa."
Mutta sanoin: "Ei enää lääkkeitä." Hän söi jotain 40 pilleriä päivässä.
Hän oli: "Eikö oikeasti?"
Sanoin: "Ei enää mitään. Ja me kaikki asumme täällä kanssasi ikuisesti."
Ja… Mitä? Hän tiesi, mitä tarkoitin.
Kerroin hänelle täsmälleen, miten hän kuolisi, ja ettei se sattuisi yhtään.
Hänen hartiansa laskivat, ja hän oli onnessaan.
Menimme kaikki hänen kanssaan sänkyyn. Se oli hieno kuolema.
Lauloimme vanhoja leirilauluja. Hän rakasti leirejä.
Kerroimme hauskoja Silvermanin perheen tarinoita.
Tein hänelle sekoituksen kaikista suurimmista kesähiteistä, kun hän oli 17.
Se taisi olla hänen onnellisin kesänsä.
Hän osasi kaikkien biisien kaikki sanat. Se oli aika mahtavaa.
Janice oli siis poissa ja isä oli menossa.
Puhuin saman ruumishuoneen kanssa, jonne Janice laitettiin.
Halusin olla hyvissä ajoin. Menin sitten isän huoneeseen ja sanoin:
"Tiedän, että halusit tulla haudatuksi,
mutta kävisikö sinulle tuhkaus vain sen takia, että…
Tämä on huono juttu juutalaisille,
mutta sain Janicen paikan tarjouksella. Se on totta.
Tarjous oli kaksi yhden hinnalla.
Pääset samaan hautaan metrin verran ylemmäs,
muttet mahdu, jollei sinua tuhkata."
Hän siihen: "Ihan hiton sama, olen kuollut."
Minä sanoin: "Olet niin helppo. Otamme sen. Kiitos."
Ruumishuoneen kaveri sanoi sitten: "Oliko se isäsi?"
Sanoin, että joo. Hän sanoi:
"Emme voi varata tuhkausaikaa ihmiselle, joka elää tällä hetkellä."
Hän sanoi sen kuin minä tässä olisin kusipää.
Olin: "Teillä on juutalainen ruumishuone. Ette saisi edes tarjota tuhkausta.
Nytkö alatte nipottaa?" Minä…
Mitä minun pitäisi tehdä? Polttohautaukseen voi mennä pari viikkoa.
Juutalaiset hautajaiset pidetään seuraavana päivänä.
Kuin suoraan maatilalta ruokapöytään.
Sitten sanoin: "Janicella oli muuten tatuointeja."
Hänen huulensa ja kulmakarvansa, mutta silti.
Mutta sitten tajusin, että emme tarvitse tuhkia hautajaisiin.
Se on… Hän ei ole oikeasti siellä.
Hautajaiset ovat meitä varten.
Kukaan tuskin alkaa kysellä tuhkien perään.
Meillä oli kauniit hautajaiset.
Pari viikkoa myöhemmin saimme tuhkat, ja me neljä siskosta teimme jotain.
En tiedä, minä… Terapeuttini sanoi,
että vanhempani ja rakkaimpani eivät ole arkussa. He eivät ole maassa.
He ovat autossa kanssani matkalla hautausmaalle ja kotimatkalla sieltä.
Uskon oikeasti niin. Satun olemaan jumalaton, mutta uskon tieteeseen.
Tiedän, että energiaa ei voi luoda eikä tuhota.
Minä kirjoitin sen.
Uskon niin. Rakkaamme eivät ole maassa tai enää ruumiissaan.
Mutta heidän energiansa, perusolemuksensa ja ainutlaatuisuutensa jää tänne.
Uskon oikeasti, että rakkaamme huolehtivat meistä.
Ei ehkä koko ajan, mutta tärkeinä hetkinä,
kun vaikka masturboimme tai…
Voi, Sarah.
En tiedä, miksi piti sanoa niin.
Minun kai…
Minun pitää ajatella niin, jotta tulen, mutta…
Show on niin surullinen, että murehdin -
ja menen liian pitkälle toiseen suuntaan.
Se on tasapainoa.
Mutta uskon, että rakkaamme huolehtivat meistä, kun masturboimme.
Sen todistaa vaimea "oi".
Oikeastiko? Kiitti.
Isäni oli siis kuolemassa ja hän oli aivan älyttömän hauska.
Yhdessä vaiheessa hän oli…
Hän keräsi kaiken energiansa ja sanoi:
"Muutin mieltäni. Haluan elää."
Rabbisiskoni Susie oli…
Minä sanoin: "Susie, hän pelleilee."
Susie tuli katsomaan show'ta kiertueelleni pari viikkoa sitten.
Takahuoneessa hän sanoi: "Oletko tosissasi?
Sinä haukoit henkeä, ja minä sanoin, että hän pelleilee."
Sitten minun piti selittää hänelle,
että se ei ole hänen roolinsa tässä.
Istuimme ja nukuimme vuorotellen hänen vieressään.
Jossain vaiheessa Rory istui isän kanssa,
ja isän puhelin soi.
En ymmärrä, miten vanhat ihmiset eivät osaa käyttää älypuhelinta,
mutta he hakkeroivat sen jotenkin ja laittavat äänenvoimakkuuden tuhannelle.
Soittoäänenä oli muuten kansallislaulu.
Rory sanoi: "Haluatko, että vastaan? Se on joku Steve Forman."
Isä oli, että okei. Rory laittoi kaiuttimen päälle ja piti puhelinta.
Steve Forman sanoi: "Schleppy, sano, ettei se ole totta!"
He juttelivat vähän. Se oli herttaista. Sitten he lopettivat.
Isä sanoi sitten Rorylle:
"Tiedätkö, kuka se oli? Oletko kuullut rapujäljitelmästä?"
Rory oli: "Joo, sitä laitetaan joskus sushiin.
Isä siihen: "Se kaveri keksi rapujäljitelmän."
Rory tarkisti sen, totta se on.
"Vuonna 1970, ja nyt hän on rikas."
Rory kysyi, missä he tapasivat.
Isä vastasi: "Dunkin' Donutsissa."
He tapasivat Dunkin' Donutsissa ja juttelivat nyt isän kuolinvuoteella.
Monet ystäväni kävivät hyvästelemässä hänet,
koska isä pelasi pokeria kanssamme.
Monet koomikkoystäväni tunsivat hänet.
Jeff Ross, Jeffrey Ross, roastaamisen mestari.
Kaupungin paras roastaaja.
Hänellä oli pitkään hyvin läheiset välit vanhempiini.
Hän tuli istumaan isän kanssa.
Hän sanoi heti tullessaan: "Huonoja uutisia, Schleppy.
En usko, että voit olla enää hätäyhteyshenkilöni."
Ja…
Jeff itse asiassa esitteli isän ja Janicen ystävälleen,
vanhemmalle taikurille nimeltä Bernie Shine.
He olivat ystäviä viimeiset kymmenen vuotta.
Isä ja Janice olivat nähneet Bernien esityksen -
noin puoli vuotta aiemmin.
Jeff istui siis isän kanssa ja sanoi:
"Haluatko hyvästellä Bernien FaceTimessa?" Isä oli, että okei.
Jeff soitti sitten ja piti puhelinta.
Bernie sanoi: "Donald, olen pahoillani."
Isä sanoi: "Bernie, esityksesi oli niin huono,
että se tappoi Janicen."
Sitten hän jatkoi: "Eikä minullakaan kovin häävi olo ole."
Hän sai muut kuolemaan nauruun kuolemaisillaan.
Hänen oli tarkoitus… Sen oli tarkoitus jo tapahtua.
Olimme siinä pisteessä, että olimme sanoneet kaiken, ja hän vain -
ei kuollut.
Se alkoi totta puhuen tuntua vähän epämukavalta.
Se oli kiusallista, ja…
Istuin hänen kanssaan, ja olimme sanoneet kaiken.
Minä sanoin: "Haluatko katsoa telkkaria?"
Hän oli, että okei. Me katsoimme…
Katsoimme sarjan nimeltä Beef, jossa ovat Ali Wong ja Steven Yeun.
Se oli ihan sairas, synkkä. Pidimme siitä, ja se oli hienoa.
Katsoimme kolme jaksoa, ja menin sitten kotiin nukkumaan.
Palattuani seuraavana aamuna sanoin: "Schleppy, katsotaanko nelosjakso?"'
Hän vastasi: "Minä katsoin sen."
"Katsoitko sen ilman minua? No, missä jaksossa olet?"
Hän sanoi: "Ahmin sen kokonaan."
Isäni ahmi Beefin kuolinvuoteellaan.
Sen pitäisi olla Beefin mainostaulu.
Hänellä oli ystävä nimeltä Barry Tatelman. Aivan ihana ihminen.
Tutustuimme häneen vasta 15 vuotta sitten. Hän etsi isääni.
Hän löysi isän Facebookista, ja he olivat läheisiä viimeiset 15 vuotta.
Miksi Barry Tatelman etsi minun isääni?
Koska isäni oli hänen leiriohjaajansa ja muutti hänen elämänsä.
Isän kuoleman jälkeen monet vanhat miehet ovat soittaneet podcastiini sanoakseen,
että hän oli heidän leiriohjaajansa ja muutti heidän elämänsä.
No, hän ahdisteli heitä.
Helpotusnaurua.
Schleppy kuoli siis kivuttomasti, kuten luvattiin.
Se on outoa, koska nyt minulla ei ole vanhempia.
Eikä sellaista ikää olekaan, että olisi valmis olemaan vanhemmaton.
Ensin isäpuoleni John O'Hara, josta ei edes puhuta koko show'ssa.
Aivan ihana.
Äitini Beth Ann, joka ei ihan vahingoittumattomana selvinnyt.
Sitten Janice, ja lopulta isäni.
Minun kokemukseni on…
Aluksi tuntui kai kuin olisin joutunut tuuliajolle.
Sitten tuli jonkin sortin identiteettikriisi.
Kuka minä olen ilman heitä?
Siis kuka minä olen -
ilman heitä?
Jos mietit koskaan, kuka olet,
vilkaise mainoksia, jotka lähetetään puhelimeesi sinulle ja vain sinulle.
Se sinä olet.
Nykyään kaikki tietävät kohdistetuista mainoksista.
Siri kuuntelee meitä, Alexa myös.
Kaikki, mitä kirjoitamme hakukenttään, otetaan huomioon ja syötetään meille.
Mutta joskus aikoinaan, kun tätä tapahtui, emme olleet tietoisia siitä.
Katsoin puhelintani ja olin: "Oho, juurihan minä puhuin housuhameista."
Mainoksia vain ilmestyi, ja kun ajattelen sitä aikaa,
ihan nolottaa, miten kamalan tuohtunut olin.
Muistan sanoneeni:
"Luin The New York Timesin mielipidesivua puhelimestani,
kun yhtäkkiä ilmestyi mainos sivustolta tykkäänmällistä.com!
Lapset voisivat lukea tätä!
Miksi The New York Times -
myisi mainostilaa näille ihmisille?"
Vastaus oli tietenkin, että eivät he myykään.
Se oli vain minun puhelimeni,
joka tunsi minut.
En halua, että ajattelette, että näppäilin "tykkäänmällistä.com".
Ensinnäkin se on .org, mutta…
En edes tiennyt, että se oli verkkosivusto.
Näppäilin vain, mitä hakusanani silloin olivatkaan,
kuten "ejakuloivat penikset" tai jotain,
ja puhelimeni tuumasi: "Lopeta, minä hoidan tämän."
Sitten se vei minut sinne.
Se oli puhelimeni tapa sanoa:
"Kun näit vain yhdet jalanjäljet,
silloin minä kannoin sinua.
Minä hoidan homman."
Ajattelitte kuitenkin, että jollei vitsissä viitata Jeesukseen, häivytte.
Minä toimitan. Toimitan Jumalan rakkautta.
Sanoin "mälli.com" niin monta kertaa,
että te saatte siitä mainoksia.
Kuten sanoin, suremme oikeastaan vasta nyt.
Se on kiinnostavaa, koska meistä neljästä kolme on jumalattomia.
Siskoksista, ei koko yhteiskunnasta. Se olisi mahtavaa.
Mutta olemme siskosten WhatsAppissa ja me suremme.
Mieleeni tuli, että suru on monella tapaa kuin uskonto,
koska yritämme ymmärtää jotain, jota on mahdoton käsittää.
Yritämme ymmärtää jotain, joka ei ehkä ole ymmärrettävissä.
Susie kirjoitti:
"Kaksi lintua ilmestyi ikkunalaudalleni. Tiedän, että ne olivat he."
Jodyne ja Laura sanoivat: "Niin ne olivatkin!"
Halusin osallistua ja laitoin sydänreaktion. Ja sitten…
Laura sanoi: "Kun olin Targetissa,
joku nainen tuli luokseni ja sanoi, että näytän upealta violetissa.
Tiedän, että se oli Janice."
Susie ja Jodyne vastasivat: "Se olikin Janice!" Ja minä olin…
Mutta Jodynen sanat lopulta vaikuttivat minuun.
Hän sanoi: "Minulta tuli neljän sekunnin pieru."
Minä sanoin: "Se on isä."
Minulla on ihan hirveä ikävä häntä.
Olen ihan kunnossa, mutta kaipaan häntä kamalasti.
Yllättävintä tässä on se,
että huomaan, etten kaipaa nuorta, voimakasta isää -
tai isää, joka huolehti minusta ja kävi kaikissa peleissäni.
En tiedä miksi, mutta huomaan kaipaavani loppua, viimeisiä päiviä.
Niitä hiljaisia aikoja, kun pidin hänestä huolta,
ja hänen täytyi kertoa minulle, kun hänen piti päästä pissalle.
Sitten minun piti laittaa hänen peniksensä kannuun ja…
"Penis kannussa" kuulostaa jälkiruoalta TGI Fridaysissa tai jotain.
Mutta se ei ole.
Mutta niinäkin aikoina, kun pyyhin hänen takamustaan ja vaihdoin vaippoja…
Aluksi olin… Kysyin isältä, onko hän kauhuissaan.
Hän sanoi: "En piittaa paskan vertaa."
Kun tiesin sen, voin todella…
En nyt nauttia, mutta se tuntui kunnialta.
Halusin pitää hänet puhtaana.
Te ehkä ajattelette, ettette ikinä haluaisi tehdä sitä.
Mutta haluatte vielä. Pystytte tekemään…
Se on vähän sama, kun haluaa koiran, muttei halua korjata sen kakkoja.
Sitten ekana päivänä sitä huutaa: "Hyvä poika! Voi hyvänen aika!"
Se menee ohi, eikä siitä välitä. Sen haluaa tehdä.
Ja niinä hetkinä, kun saan pitää hänet puhtaana,
voin kertoa hänelle asioita, kuten:
"Isä, rakastan sinua. Isä, kiitos."
Ja myös:
"Kuka pyyhkii paskaa kenen peffasta nyt, mulkku?"
Kiitos kamalasti.
Kiitos, Beacon Theatre. Miten uskomaton yleisö!
Ai, hyvä.
Kiitos.
OMISTETTU HEILLE:
Hullun Sophien aviomies tässä. Tekee mieli oksentaa,
kun näen, miten ylihintaiset tavaratalot houkuttelevat väkeä.
Kuluta aikaa ostarilla ja rahaa Hullussa Sophiessa.
Jos tykkäät ostaa vain parasta, mutta olet pihi,
tule Hullun Sophien tehtaanmyymälään!
Tämä on ensimmäinen mitä pirua nämä sitten ovatkaan.
Tämä on ensimmäiseni monista.
Me nauretaan ja itketään
Me haistaan ja huokaistaan
Ja feministi näyttää tältä!
Minulla on sinulle asiaa. -Mitä?
Olen miettinyt tätä. Kuunteletko? -Joo.
Sinun ei pitäisi olla enää hätäyhteyshenkilöni.
Enpä tiedä, ehkä pitäisikin.
Hyvä on. Tule sitten apuun. -Joo.
Oletko yhä soman tyttöystäväsi kanssa? -Joo.
Mitä hän sanoi? -Olenko yhä soman tyttöystäväni kanssa.
Yritätkö panna tyttöystävääni?
Hei, kulta. -Hei, Sarah.
Ajattelin pirauttaa näin sapattina.
Ai niin, ostin uuden akun pyörääni.
Kiitos, että löysit sen kaverin. Se on aivan ihana.
Voisin varmaan ajaa sillä Fargoon.
Peru siis lentoliput, koska tässä riittää virtaa.
Enivei, tai New Hampshiren tyyliin "eniveis", rakastan sinua.
Toivottavasti voit hyvin. Heippa. Miten tämä pirun vehje suljetaan?
Tekstitys: Sanna Autere