Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫זה הכי נמוך שהקול שלי מגיע.‬
‫אלוהים, אלי וונג!‬
‫ג'רי!‬
‫- שלפי וג'אניס‬ ‫ז"ל -‬
‫ההורים שלי?‬
‫גבירותיי ורבותיי, וכל מי שבין לבין.‬
‫זה הזמן להציג את מאהבתי לשעבר.‬ ‫-טינה ואיימי.‬
‫כן, זה יותר הגיוני.‬ ‫-אופס, איך זה ברח לי?‬
‫בבקשה תנו מחיאות כפיים‬ ‫לחברה שלכם ושלי, שרה סילברמן!‬
‫- שרה סילברמן: פוסט מורטם -‬
‫תודה.‬
‫וואו.‬
‫אני מקבלת.‬
‫אם זה לא יסתיים ככה, זה יהיה כישלון.‬
‫אני חוששת שאתם מכינים את עצמכם לאכזבה.‬
‫אבל אני מאוד שמחה שאתם פה,‬ ‫ואני מאוד שמחה להיות פה בניו יורק…‬
‫בתיאטרון ביקון.‬
‫האמת שזה אמצע סיבוב ההופעות שלי,‬
‫ולמדתי ממש לאהוב להיות בדרכים,‬ ‫במיוחד עכשיו.‬
‫אתם יודעים, דבר ראשון,‬
‫כי אני מאוד אוהבת להתחבר לקהל,‬
‫עכשיו יותר מתמיד,‬
‫ודבר שני, כי באמת הפכתי ל…‬
‫זנזונת מלונות אמיתית. אני…‬
‫אני פשוט אוהבת שמלון הוא ממש נחמד.‬
‫אתם יודעים איך אפשר לדעת‬ ‫אם מלון הוא מפואר?‬
‫אם את חוזרת לחדר שלך,‬
‫והמקום בו השארת את נייר הטואלט שלך‬
‫קופל למשולש מושלם.‬
‫ואין שום דבר יוקרתי יותר מאשר…‬
‫לדעת שאצבעות של אדם זר…‬
‫טיפלו‬
‫במשהו שתצמידי לחור התחת שלך‬ ‫בשלב מסוים, בוודאות.‬
‫ככה באמת חיים בחצי השני.‬
‫ו…‬
‫אני עם חבר שלי, רורי, כבר חמש שנים.‬
‫אני אמורה להגיד את השם שלו טוב יותר,‬ ‫אבל זה מגוחך.‬
‫רורי.‬
‫אבל אתם יודעים, זה מספיק זמן‬ ‫כדי שנעשה דברים כדי לפלפל את העניינים.‬
‫למשל, לאחרונה התחלתי להביא לו ביד‬ ‫עם היד החלשה שלי.‬
‫שזה נהדר, אתם יודעים,‬
‫כי זה מרגיש כאילו מישהי אחרת עושה את זה.‬
‫האמת שהייתי קצת גאה בעצמי‬ ‫כשחשבתי על הבדיחה הזאת.‬
‫ורורי ישן לידי,‬ ‫והערתי אותו וסיפרתי לו אותה.‬
‫הוא אמר, "כן, זה טוב.‬ ‫את יודעת איך קוראים לזה?"‬
‫הזרה.‬ ‫-הזרה.‬
‫"הזרה."‬
‫כולם יודעים חוץ ממני.‬
‫אף פעם לא שמעתי על זה.‬
‫וזה משוגע, כי אני תמיד מרגישה‬
‫שנשים, באופן כללי,‬ ‫מכירות טוב יותר את החוויה של הגבר.‬
‫אנחנו צריכות לראות את העולם‬ ‫דרך עדשה של גבר‬
‫על מנת פשוט לשרוד.‬
‫גברים לא צריכים לעשות את זה, אבל…‬ ‫כן, על זה לא שמעתי.‬
‫"הזרה."‬
‫אני אוהבת את זה. הוא אמר,‬ ‫"כן, אני אשתמש ביד שמאל שלי,‬
‫"או שלפעמים אשב על היד שלי‬ ‫כדי להקהות קצת את התחושה."‬
‫זאת אומרת, אני מוקסמת.‬
‫וטוב, אני חושבת שזה נורמלי, כאילו…‬
‫אנחנו עושים דברים עם סקס,‬
‫למשל, לפעמים אנחנו מתחילים‬ ‫לדבר על פנטזיות בזמן סקס, כמו…‬
‫פעם אחת התמזמזנו, וזה פשוט יצא לי מהפה.‬
‫לא תכננתי את זה.‬
‫אמרתי, "הגעת למחנה הקיץ שלי".‬
‫ואפילו הוא היה…‬
‫אבל הוא הציל את זה. הוא אמר,‬
‫"אבל המחנה בבעלותך, נכון?"‬
‫אז אמרתי, "כן!‬
‫"המחנה בבעלותי, כן."‬
‫פעם אחרת אני הייתי מעליו…‬ ‫מה, אני זזה מצד לצד?‬
‫לא משנה. התנוחה לא חשובה, אבל עשינו את זה,‬
‫ואז הוא אמר,‬
‫"זה ממש מטורף.‬ ‫אני אפילו לא יודע מה שם המשפחה שלך".‬
‫ושיתפתי פעולה, ואמרתי,‬
‫"זה היטלר."‬
‫ו…‬
‫הוא מייד גמר, מה שהיה…‬
‫קצת מטריד.‬
‫ממש כאן. ממש בין ה…‬
‫השפה העליונה ותחתית האף שלי.‬
‫אה, אבא שלי והאימא החורגת שלי, ג'אניס,‬
‫מתו שניהם במאי שעבר, בהפרש של תשעה ימים.‬
‫ו… אוי, זה דורש עבודה.‬
‫אבל הם באמת מתו, והייתי מאוד קרובה לשניהם.‬
‫ואבא שלי היה החבר הכי טוב שלי,‬ ‫ושניהם נתנו לי המון,‬
‫והדבר האחרון הוא בערך שעה של חומר חדש,‬ ‫אז בואו נעשה את זה.‬
‫יופי.‬
‫בסדר.‬
‫אני אציג את הדמויות המעורבות.‬
‫ראשית, אבא שלי, דונלד "שלפי" סילברמן.‬
‫כולם קראו לו "שלפי".‬
‫הוא נולד בבוסטון, ואז המשפחה שלו עברה ל…‬
‫שמעת על זה?‬
‫אתה כאילו, "אני מבוסטון!"‬ ‫אתה מקווינסי. אבל…‬
‫הם עברו לניו המפשייר,‬ ‫ושם נולדתי וגדלתי, ו…‬
‫אבא שלי היה הבעלים‬ ‫של חנות בגדי נשים במחיר מוזל‬
‫שנקראה "חנות המפעל של סופי המשוגעת".‬
‫זה מצחיק, כשאני אומרת לאנשים‬ ‫שאני מניו המפשייר, הם אומרים,‬
‫"יש יהודים בניו המפשייר?"‬
‫ואז אני צריכה להסביר להם‬ ‫שאפילו לניו המפשייר מגיעה קמעונאות.‬
‫ו…‬
‫הוא היה מקליט בעצמו פרסומות לרדיו.‬ ‫"אני דוני המשוגע.‬
‫"כשאני רואה את המחירים בקניון,‬ ‫בא לי להקיא!"‬
‫ואז הוא היה אומר שמות של כמה מותגי חיקוי,‬
‫ובסוף הוא היה אומר,‬ ‫"אז אם אתם רוצים לקנות את הטוב ביותר,‬
‫"אבל אתם מתקמצנים, בואו ל'סופי המשוגעת'!"‬
‫אתם יודעים, נראה לי שככה הוא קרא לחנות,‬ ‫"חנות המפעל של סופי המשוגעת"…‬
‫הוא אהב את "אדי המשוגע"‬ ‫מניו יורק בשנות ה-80.‬
‫הוא רצה לעשות משהו כזה.‬
‫ו…‬
‫אבל הוא היה צריך שם של אישה,‬ ‫כי אלה בגדי נשים במחיר מוזל.‬
‫ואנחנו יהודים,‬ ‫אז הוא רצה להגניב פנימה שם יהודי,‬
‫אז הוא בחר ב"סופי".‬ ‫"חנות המפעל של סופי המשוגעת."‬
‫וסבתא שלי, אימא שלו, מאוד כעסה,‬
‫כי לחברה הכי טובה שלה בבוסטון‬ ‫קראו סופי מוסקוביץ',‬
‫והיא הרגישה שהוא קורא לה משוגעת.‬
‫והוא הסביר לה, "אימא, אם הייתי קורא לחנות‬ ‫על שם סופי מוסקוביץ',‬
‫"הייתי קורא לה,‬ ‫'חנות המפעל של סופי המכוערת'".‬
‫וחשבתי שהסיפור הזה ממש מצחיק,‬ ‫אז לפני הרבה שנים‬
‫סיפרתי אותו בתוכנית אירוח,‬
‫ולא הבנתי בזמנו‬ ‫שסופי מוסקוביץ' עדיין הייתה איתנו.‬
‫ו…‬
‫זה גרם להרבה "צורעס" בין המשפחות.‬
‫אבל כן וידאתי באופן מוחלט‬
‫שהיא מתה עכשיו, אז…‬
‫אבא שלי היה מתקשר אליי כל יום שבת,‬
‫וכמעט אף פעם לא עניתי לטלפון,‬ ‫כי ההודעות שלו היו זהב.‬
‫ולמדתי כמה מהן בעל פה.‬
‫אני זוכרת שאחת מהן הייתה‬ ‫בתקופה שבה לכולם כבר היה טלפון נייד,‬
‫אפילו בניו המפשייר, אתם יודעים?‬
‫והוא מתקשר אליי ואומר, "נחשי איפה אני?‬
‫"בשטיפת רכב! היית מאמינה?‬
‫"אני מדבר לתוך חתיכת פלסטיק,‬
‫"וזה עולה לשמיים ויורד חזרה אלייך."‬
‫השמיים. כן.‬
‫ואז הוא מתחיל להגיד,‬
‫"אוי.‬
‫"אוי!‬
‫"אוי!"‬
‫החלונות שלו היו פתוחים.‬
‫והקשבתי לו נרטב במשך כמה דקות.‬
‫זה "אוי" ספציפי מאוד של אבא שלי.‬
‫לא שמעתי אותו הרבה.‬
‫הלכנו בדיוק לסרט אחד ביחד‬ ‫כשהייתי צעירה יותר.‬
‫לפי שם הסרט היה נראה שזה הסרט המושלם,‬ ‫אבל הוא לא היה.‬
‫הסרט נקרא "בנים אינם בוכים".‬
‫סרט מעולה,‬ ‫אבל אל תלכו לראות אותו עם אבא שלכם.‬
‫ו…‬
‫יש סצנה ממש ברוטאלית של תקיפה מינית,‬
‫ובמהלכה כל אולם הקולנוע בדממה,‬ ‫וכל מה שאפשר לשמוע זה,‬
‫"אוי.‬
‫"אוי!"‬
‫עוד הודעה שזכרתי בעל פה הייתה…‬
‫עברתי ללוס אנג'לס,‬
‫וקיבלתי תפקידים בתוכניות טלוויזיה וכאלה,‬
‫והוא מתקשר אליי ואומר,‬
‫"אני יודע שאת כוכבת הוליוודית עכשיו.‬
‫"אולי תוכלי למצוא זמן‬ ‫בלוח הזמנים העמוס שלך‬
‫"להתקשר לחזרה לאיש שהעניק לך חיים."‬
‫ונשמע כאילו הוא מנתק,‬ ‫אבל אז הוא חושב על רעיון חדש ואומר,‬
‫"פעם הייתי מרים את הרגליים הקטנות שלך‬ ‫ומנגב את החרא מהטוכעס שלך.‬
‫"אולי תוכלי למצוא דקה בשבילי."‬
‫הוא מאוד אהב להזדקן.‬
‫הוא אהב את זה.‬
‫הוא ידע שהוא חמוד,‬ ‫הוא אהב את הדברים שהיה מותר לו לעשות.‬
‫היינו בחנות כריכים באל.איי,‬
‫ואנחנו אוכלים, ושני בחורים שריריים ענקיים‬
‫ניגשים אליו ומתחילים לאיים עליו, כאילו…‬
‫והוא צוחק, והם הולכים.‬ ‫ואני שואלת, "מה זה היה?"‬
‫והוא אומר, "הלכתי למלא שוב‬ ‫את הכוס שלי בקולה,‬
‫"ואז ראיתי את שני השרירנים הגדולים האלה,‬
‫"אז הלכתי לשם ואמרתי, 'אתם יודעים מה?‬
‫"'בא לי לקרוע למישהו את הצורה!'"‬
‫עם המרפקים הגבשושיים הקטנים שלו.‬
‫היו לו שקי מים‬ ‫שפשוט נתלו משני המרפקים שלו.‬
‫אפילו הרופא אמר, "אני יכול לנקז אותם".‬
‫הוא אמר, "לא,‬
‫"הנכדים שלי אוהבים את זה."‬
‫אה, הייתי בבית.‬
‫לקחתי הפסקה קצרה מסיבוב הופעות‬ ‫כדי לנסוע הביתה לחגים,‬
‫ובאותו זמן הלכתי לעשות ניקוי שיניים,‬
‫כי כמובן שהמוות מתגנב דרך החניכיים.‬
‫ולאבא שלי ולי היה אותו רופא שיניים,‬
‫דוקטור הרננדס, אז היה כיף לראות אותו.‬
‫והוא מנקה את השיניים שלי ואומר,‬
‫"אני מתגעגע לאבא שלך!" ואני אומרת,‬
‫"אני יודעת, גם אני!"‬ ‫והוא אומר, "לא, את לא מבינה.‬
‫"את צריכה לראות את העמוד שלי ב-Yelp."‬
‫אז זאת תוספת קטנה‬ ‫בחצי הזה של סיבוב ההופעות.‬
‫אוי, פאק! אין לי…‬
‫אני בלי משקפיים, כי אני מצלמת ספיישל.‬
‫שמישהו יזרוק לי משקפי קריאה.‬
‫רק אחד מכם. מישהו מכם.‬
‫אתם יודעים, אל תיבהלו.‬
‫פשוט זרקו אותם לבמה.‬
‫משקפי קריאה הם לא ספציפיים ל… אוקיי.‬
‫זאת היית את?‬
‫עם מה את מנקה אותם? סלמי?‬
‫אני צוחקת. תהיי אסירת תודה.‬
‫אני מעריכה אותך.‬
‫זאת הביקורת של אבא שלי ב-Yelp.‬
‫"חמישה כוכבים.‬
‫"תאוריית רופא השיניים שלי היא,‬ ‫'אם זה לא כואב, אל תתקן את זה.'‬
‫"בגיל 84, זה עבד לי לא רע.‬
‫"עכשיו אני סוף סוף מוצא חריגה מהכלל שלי,‬
‫"והחריגה הזאת היא ג'יימס הרננדס.‬
‫"שום זמן לא מתבזבז כשההגה בידיים של ג'ימי.‬
‫"יש לו ידי זהב,‬
‫"והוא מתקן את מה שכואב לך בפה‬ ‫במהירות וביעילות.‬
‫"היפטרו מרופא השיניים המחורבן שלכם‬ ‫ותחליפו לטוב ביותר.‬
‫"תגידו לו ששלפי שלח אתכם."‬
‫אלוהים.‬
‫כל כך מצחיק.‬
‫הוא קרא לעצמו "סנוב הפוך",‬
‫וניסיתי להסביר לו שזה למעשה פשוט סנוב,‬ ‫אתם יודעים? ו…‬
‫אבל הוא שנא עשירים.‬
‫הם היו נוסעים לאיזה זמן לפלורידה בחורף,‬
‫כי יש את החוק היהודי, ו…‬
‫הוא היה יושב בסטארבאקס ומציק לאנשים.‬
‫הוא יושב שם, ובחור בבנטלי חונה,‬
‫ואבא שלי נעמד לפני החניה ומתחיל…‬
‫"יופי לך!‬
‫"יופי לך, קנית לעצמך בנטלי.‬
‫"זה בטח היה יכול להאכיל‬ ‫100,000 איש באפריקה,‬
‫"אבל אתה צריך בנטלי. יופי לך."‬
‫אימי החורגת אמרה לי,‬ ‫"אני לא יודעת מה קורה.‬
‫"אבא שלך חטף אגרוף בפרצוף‬ ‫כבר שלושה חורפים ברצף."‬
‫אם הוא היה רואה מישהו עם רולקס,‬ ‫הוא היה אומר, "רולקס יפה.‬
‫"ה'טיימקס' שלי עלה לי 30 דולר‬ ‫ואני יכול לשחות איתו, אבל יופי לך.‬
‫"אתה צריך רולקס.‬ ‫עכשיו כולם יודעים שאתה עשיר."‬
‫הוא באמת שנא עשירים.‬
‫עד שהתחלתי להרוויח כסף.‬
‫ואז הוא אמר,‬ ‫"לעולם לא אטוס שוב במחלקת תיירים!"‬
‫הבאה בתור, אימא שלי,‬ ‫אימי הביולוגית, בת' אן או'הארה.‬
‫ואני יודעת שכמה מכם…‬
‫הגלגלים שלכם מסתובבים.‬
‫היא התחתנה עם גבר אירי קתולי.‬
‫היא לגמרי יהודייה,‬ ‫אתם עדיין יכולים לאונן עליי.‬
‫בת' אן מתה לפני שמונה שנים.‬
‫ואני אתאר לכם אותה.‬
‫היא הייתה יפהפייה טבעית, בלי איפור,‬
‫היא לבשה‬
‫אוברולים עם המון צבע עליהם,‬ ‫כי היא הייתה צובעת איתם,‬
‫והיא הייתה גורבת שתי גרביים בצבעים שונים.‬
‫והייתה לה קופסת תכשיטים,‬ ‫אבל היא הייתה מלאה בסיכות פוליטיות.‬
‫והיא הייתה מסתובבת בלי חזייה,‬ ‫עם הפטמות בחוץ, כי זין על הגבר.‬
‫ובניגוד לזה, האישיות שלה הייתה…‬
‫זאת לא דרך מקורית לתאר אותה,‬
‫אבל היא באמת הייתה בדיוק‬ ‫כמו דיאן צ'יימברס מ"חופשי על הבר".‬
‫היא באמת אמרה "מתי" ו"איפה" בהגייה מושלמת,‬
‫אתם יודעים, דקדוק,‬ ‫דיקציה והיגוי היו התשוקות שלה.‬
‫אני זוכרת שהייתי איתה כילדה והזמנו אוכל,‬
‫והיא אמרה,‬
‫"אני אקח ארוחת בוקר קרואסון."‬
‫ואתם יודעים, אנחנו גרים במנצ'סטר,‬ ‫ניו המפשייר. אומרים שם "אבוקיידו". אני…‬
‫אני כאילו, "אימא…"‬
‫הבחורה שואלת, "את מה?"‬
‫"הקרואסון, ארוחת בוקר קרואסון."‬
‫"אימא, זה קוראסנדוויץ'.‬
‫"אנחנו בבורגר קינג. תתאימי את עצמך למקום."‬
‫היא…‬
‫היא הייתה במאית.‬
‫היא ביימה בתיאטרון מקומי‬ ‫במנצ'סטר, ניו המפשייר.‬
‫והיא הייתה במאית מלידה.‬ ‫אתם יודעים, הערות קטנות,‬
‫תיקונים קטנים לכל מי שהיא פגשה.‬
‫אף פעם לא היה כרטיס ביקורת שהיא לא מילאה.‬
‫היא למעשה הייתה הקול‬ ‫של אולם הקולנוע המקומי שלנו,‬
‫"בדפורד מול סינמס."‬
‫"המקום בו כל ההצגות היומיות‬ ‫עולות רק שני דולרים בימים שני עד שבת."‬
‫והיא השיגה את העבודה כי היא התלוננה.‬
‫היא נכנסה ואמרה,‬ ‫"התקשרתי כדי לראות אילו סרטים מוקרנים,‬
‫"והאיש מהצד השני של הקו‬ ‫היה בלתי ניתן לפענוח.‬
‫"לא הייתה לו דיקציה,‬ ‫לא הצלחתי להבין אף מילה שלו."‬
‫הם אמרו לה,‬ ‫"את רוצה לעשות את זה?" והיא אמרה,‬
‫"אני…‬
‫"ובכן, אני לא יודעת. אני…‬
‫"כן! אוקיי!"‬
‫וכוכבת נולדה.‬
‫היא באמת אף פעם לא שיקרה.‬
‫מעולם לא עלה בדעתה לשקר,‬ ‫אפילו לא כדי להגן על הרגשות של מישהו.‬
‫היא פשוט לא עשתה את זה, אתם יודעים? כאילו…‬
‫היא ביימה מחזה,‬ ‫ואחת השחקניות הצעירות שלה שאלה אותה,‬
‫"בת' אן, את חושבת‬ ‫שאוכל באמת להצליח יום אחד?"‬
‫והיא אמרה, "לא!"‬
‫אני מכירה את הסיפור הזה‬ ‫רק כי שאלתי את אחותי, סוזי,‬
‫אם יש לה סיפורים על אימא,‬ ‫והיא סיפרה לי את זה, ואמרתי,‬
‫"איך את יודעת? היית שם?" והיא אמרה, "לא.‬
‫"אימא סיפרה לי,‬ ‫כי היא לא הבינה למה הבחורה ההיא בכתה."‬
‫הבחורה ההיא…‬
‫פאם סאליבן.‬
‫כן, אף פעם לא שמעתם עליה, נכון?‬
‫לא מוכשרת.‬
‫לא היה לה את זה.‬
‫אבל היא הייתה אימא שלי.‬
‫ישבתי איתה כשהיא גססה,‬
‫והחזקתי את היד שלה,‬
‫וזה היה רגע שקט,‬
‫וזה היה הדבר האחרון שהיא אמרה לי.‬ ‫היא הרימה את המבט שלה ואמרה,‬
‫"השיער שלך.‬
‫"הוא כל כך יבש."‬
‫לא הייתי מחליפה את זה תמורת שום דבר,‬ ‫אתם יודעים?‬
‫אני יודעת שנשמע כאילו אני קשוחה איתה,‬
‫אבל בכנות, אני אסירת תודה.‬
‫היא תמיד אמרה לי את האמת,‬ ‫והרבה פעמים זה היה מבאס,‬
‫אבל לפעמים זה היה משהו נחמד,‬ ‫ואז ידעתי שזה נכון, אתם יודעים? זאת אומרת,‬
‫אני חושבת שאנחנו צריכים‬ ‫יותר בת' אניות בעולם.‬
‫אם חסר לנו משהו בעולם כרגע, זאת אמת.‬
‫הפטמות הקרות, הקשות, חסרות החזייה של האמת.‬
‫וכאן מגיעה, ג'אניס, אימי החורגת המרושעת,‬
‫כמו שהיא קראה לעצמה.‬
‫היא הייתה האישה הכי מתוקה שתפגשו.‬
‫רק כדי לתת לכם מושג,‬
‫שיער בלונדיני מחומצן,‬
‫פנים מלאות איפור,‬
‫ציפורניים שתואמות לנעליים,‬
‫תלבושת שלמה.‬
‫היה לה סגנון. שונה מאוד מאימא שלי.‬
‫וכל כך מתוקה.‬
‫פעם אחת היא אספה אותי אחרי העבודה,‬
‫ונכנסתי למכונית, והיא שאלה,‬ ‫"מה את חושבת על האיפור שלי?"‬
‫ומכיוון שאני הבת של אימא שלי,‬
‫היו לי כמה הערות.‬
‫אבל מכיוון שהייתי גם הבת של ג'אניס,‬
‫ידעתי לסתום את הפה ולהגיד לה שהוא יפהפה.‬
‫ובכנות, תודה לאל שעשיתי את זה,‬ ‫כי אז היא אמרה,‬
‫"זה מקועקע!"‬
‫ג'אניס הייתה מאוד מילולית.‬
‫אני אפילו לא יודעת למה אני מתכוונת בזה,‬ ‫אבל היא הייתה צריכה הוראות ספציפיות.‬
‫היא לא הייתה טיפשה, אלא מילולית.‬
‫היא הייתה מאוד טובה בספורט, לדוגמה,‬ ‫כי היא הייתה יכולה ללמוד כל צעד.‬
‫אתם יודעים,‬ ‫למשל כשאני מסדרת את השיער שלי בקוקו,‬
‫זה פשוט…‬
‫אתם יודעים? והיא בטח הייתה,‬
‫"את מושכת את השיער, ואז את מסובבת,‬ ‫ואז את מעבירה את השיער דרך זה."‬
‫אתם מבינים? היא מאוד צעד אחר צ…‬
‫למשל כשמקשקשים ביצה,‬ ‫צריך פשוט להרגיש את זה?‬
‫ג'אניס בטח הייתה אומרת,‬ ‫"את מכניסה את המזלג,‬
‫"ואז עושה איתו 100 מעגלים קטנים."‬
‫הייתי איתה במכונית, ואני אומרת,‬
‫"ג'אניס, יש לך צ'אפסטיק?"‬
‫והיא מחפשת ואומרת,‬
‫"אוי, שיט.‬
‫"מתוקה, אני מצטערת, אין לי."‬
‫ואני אומרת, "זה בסדר".‬
‫ורגע אחר כך היא אומרת,‬
‫"יש לי משהו שנקרא 'וזלין טיפול שפתיים'."‬
‫"כן, מעולה. אני…‬
‫"את יודעת שצ'אפסטיק לא מממנים אותי, כן?"‬
‫אחותי, לורה, היא אמנית כלבויניקית.‬
‫היא עושה הכול. היא ציירה משהו,‬ ‫והיא חשבה, "ג'אניס תאהב את זה".‬
‫אז היא שלחה לה את זה בדואר,‬ ‫וג'אניס קיבלה את זה,‬
‫והיא התקשרה ללורה ואמרה, "איך ידעת?"‬
‫ולורה אומרת, "ידעתי מה?"‬
‫והיא אומרת, "אלה כל הצבעים שלי.‬ ‫חום-אדום, ברונזה והדפס חיות".‬
‫האישה הזאת.‬
‫אני עושה סטנדאפ מאז שאני בת 17,‬
‫וכשאני חושבת על איך הייתי‬ ‫כשהייתי צעירה יותר,‬
‫על כמה זונה ושיפוטית הייתי,‬
‫זה ממש מביך אותי.‬
‫אני זוכרת שחשבתי…‬
‫"נשים בהדפס מנומר זה ממש עלוב.‬
‫"זה ממש זול.‬
‫"רק זקנות יהודיות ואיטלקיות‬ ‫לובשות הדפס מנומר."‬
‫ואז מלאו לי 50,‬
‫והבנתי שזה הדפס ממש כיפי.‬
‫אז כשאבא וג'אניס התבגרו,‬
‫כשהיו להם תורים לרופא,‬
‫ביקשנו מהם להקליט באפליקציה‬ ‫של התזכורות הקוליות באייפון שלהם,‬
‫ואז הם היו מעלים את זה‬ ‫לקבוצה המשפחתית שלנו בוואטסאפ,‬
‫כדי שנוכל להקשיב לזה ולוודא שהכול מטופל.‬
‫וחברי משפחת סילברמן‬ ‫כל כך תקועים אחד בתחת של השני‬
‫עם קבוצות וואטסאפ, דרך אגב. אנחנו…‬
‫יש לנו את "סילברן יונייטד",‬ ‫קבוצת הוואטסאפ של כולם,‬
‫ויש ארבע אחיות,‬ ‫אז יש לנו את הקבוצה של האחיות,‬
‫ויש קבוצה של כל האחיות חוץ מאחת,‬
‫וכל השילובים השונים.‬
‫אז לג'אניס יש תור לרופא,‬
‫ואנחנו יודעים שאלה יהיו חדשות רעות.‬
‫אנחנו די בטוחות שאלה יהיו חדשות רעות.‬
‫ואנחנו מבקשות מהם להקליט, ו…‬
‫הם מעלים את זה לוואטסאפ, ואנחנו מקשיבות,‬
‫ושומעים את הרופא אומר,‬
‫"ג'אניס, אני ממש מצטער להגיד לך את זה,‬
‫"אבל בלבלב שלך יש שלב ארבע של…"‬
‫ואז פתאום‬
‫שומעים צליל מאוד רועש,‬
‫נמוך ומתגלגל של פלוץ.‬
‫וזה בערך שלוש שניות.‬
‫ואני יודעת שאנשים אומרים שלוש שניות‬ ‫כדי לציין פרק זמן קצר,‬
‫אבל אם חושבים על זה באמת, אם סופרים,‬
‫זה די ארוך, אתם יודעים?‬
‫ואני יודעת שזה אבא שלי.‬
‫אתם בטח חושבים,‬ ‫"כן, שלפי בטח הפליץ כל הזמן".‬
‫אף פעם לא שמעתי אותו מפליץ. אני פשוט…‬
‫אני יודעת שלא היו לו‬ ‫הכלים כדי להתמודד עם זה,‬
‫אז הגוף שלו השתלט.‬
‫ועכשיו אני יושבת שם ואומרת,‬ ‫"בלבלב יש שלב ארבע של מה?"‬
‫אבל נעזרתי ברמזים של הקשר.‬
‫התגובות האינדיבידואליות שלהם לחדשות האלה…‬
‫אני עדיין מקשיבה, וג'אניס פשוט…‬
‫התגובה שלה היא כל כך ג'אניס, אתם יודעים?‬
‫היא פשוט אומרת,‬
‫"טוב, פשוט אעשה כל מה שתגיד לי.‬
‫"אני אעשה כל דבר שתגיד, ואילחם בזה."‬
‫וזה היה פשוט כל כך היא.‬
‫והתגובה של אבא שלי‬
‫הייתה הדבר הכי מטורף ששמעתי בחיי.‬
‫אני לא צוחקת.‬
‫פשוט שומעים אותו אומר,‬
‫"אני לבד!"‬
‫ואז הוא אומר,‬
‫"אני אלמנה!"‬
‫אני יודעת שאימא שלי, בת' אן,‬ ‫נמצאת שם איפשהו ואומרת,‬
‫"זה אלמן." "אבל, אימא…"‬
‫זה היה ממש מטורף.‬
‫אני "הלוחשת לאבא" התורנית,‬ ‫וקיבלתי את המשימה של להתקשר אליו,‬
‫והייתי צריכה להגיד לו,‬ ‫"אבא, אתה לא יכול לדבר ככה‬
‫"מול אשתך החיה.‬
‫"אתה חייב להתעשת, אוקיי?‬
‫"אתה לא העניין פה.‬
‫"ג'אניס היא העניין פה.‬ ‫אתה צריך לדאוג לג'אניס.‬
‫"אתה חייב להתמקד.‬ ‫אתה לא יכול ליפול עכשיו."‬
‫והוא אמר, "אני יודע", ואז התחיל לייבב.‬
‫ואף פעם לא שמעתי אותו עושה את זה,‬ ‫אתם יודעים?‬
‫הוא אמר, "אני פשוט…‬ ‫אני לא רוצה להיות בעולם בלי ג'אניס שלי.‬
‫"אני לא רוצה להיות פה בלעדיה."‬
‫ורק רציתי לנחם אותו, וחיפשתי מה להגיד,‬
‫ואמרתי, "טוב, סטטיסטית, זה לא יקרה לך".‬
‫ו…‬
‫זאת אומרת…‬
‫לא ידעתי שזה יתגשם. אני…‬
‫מן הסתם, זה…‬
‫לא זמן להגיד, "אמרתי לך" או משהו.‬
‫אבל ניתקנו את השיחה.‬ ‫הוא הבטיח שהוא יטפל בג'אניס.‬
‫ויום למחרת דיברתי עם ג'אניס,‬
‫והיא אמרה שהיא ביקשה ממנו כוס מים,‬
‫והוא אמר,‬
‫"איפה זה?"‬
‫"איפה המים?"‬
‫הם במרפקים שלך, אבא.‬
‫תמצא איזו קשית של טרופית ותקע אותה שם.‬
‫היא תשתה כמו גדולה.‬
‫אז אין צורך לומר,‬
‫ארבע האחיות ומעט הנכדים נחתו בדירה שלהם,‬
‫ואנחנו די…‬
‫היינו כמו הדולות שלהם לעניין המוות.‬
‫והמוות הוא…‬
‫הוא מאוד קשה לי,‬
‫וזה מה שמייחד אותי.‬
‫לא, אני יודעת שלא.‬
‫אבל זה נכון, הוא קשה לי.‬
‫קשה לי מאוד אפילו להרוג חרק קטן,‬
‫וכמעט בלתי אפשרי‬ ‫לגרום לזה להיראות כמו התאבדות.‬
‫אני…‬
‫הם כל כך קטנים.‬
‫היו לנו זבובים בבית, הרבה זבובים, ואני לא…‬
‫אני לא רוצה להרוג שום דבר, ואני פשוט…‬
‫פתחתי את הדלת והייתי כמו בקרת הטיסה שלהם.‬
‫כאילו, "לכו!"‬
‫אבל להגנתם, הבנתי שהם זבובי בית.‬
‫הם היו בבית הגידול הטבעי שלהם,‬ ‫אז עזבתי את זה.‬
‫אבל אז היו יותר מדי זבובים‬ ‫בחדר השינה שלנו,‬
‫וזה היה מוגזם, ולא אהבתי את זה.‬
‫לא אהבתי את זה בכלל.‬
‫ורורי היה…‬
‫אני יכולה להגיד את זה‬ ‫אם אני אומרת את זה מפונפן. רורי.‬
‫רורי אמר,‬
‫"את רוצה שאיפטר מהם?"‬
‫ושאלתי, "מה הכוונה להיפטר מהם?"‬
‫הוא אמר, "את רוצה שהם ייעלמו?"‬
‫אמרתי, "אוקיי".‬
‫ויצאתי מהחדר, וסגרתי את הדלת,‬
‫אבל נשארתי והקשבתי.‬
‫ופתאום שמעתי, "סמאש! סמאק! בום!" והייתי…‬
‫והוא בטח שמע אותי…‬
‫ואז הוא נהיה שקט.‬
‫ואז שמעתי אותו פותח את החלון,‬
‫ואומר, "ביי, חבר'ה!"‬
‫"עופו לשלום!"‬
‫אני יודעת.‬ ‫ואני יודעת שהוא עשה את זה בשבילי.‬
‫כלומר, אני יודעת שהוא רצח אותם,‬ ‫אבל הוא שיקר בשבילי, אתם יודעים?‬
‫אני חושבת שהסיבה שיש לי כזאת חיבה לזבובים…‬
‫אלוהים, אנחנו עדיין מדברים על זבובים? כן.‬
‫יש לי עוד כארבע דקות על זבובים.‬
‫אבל לפני מיליון שנה למדתי עובדה כיפית,‬
‫שזבובים חיים רק 24 שעות.‬
‫זו כל תוחלת החיים שלהם.‬
‫ואני לא יודעת, יש בזה משהו כל כך…‬
‫יפה ושובר לב ופואטי,‬ ‫כאילו, חיים שלמים ביום אחד.‬
‫ואני לא יודעת, אני פשוט חושבת שזה כל כך…‬
‫אתם יודעים, זאת הפעם הראשונה שלמדתי את זה.‬
‫הייתי כותבת/מופיעה ב"סאטרדיי נייט לייב".‬
‫תודה. השארתי רושם שלא ניתן למחוק.‬
‫וזאת הייתה העונה של 1993-94,‬
‫רק כדי לתת לכם מושג כמה טוב אני נראית, ו…‬
‫בדיוק למדתי את העובדה הכיפית הזאת,‬ ‫וזו הייתה השנה האחרונה של פיל הארטמן…‬
‫לא בחיים, אלא…‬
‫בתוכנית. הוא עשה אחר כך את "עיקר החדשות".‬
‫והוא היה ממש נחמד, והוא אמר,‬
‫"היי, אולי תכתבי מערכון שנבצע ביחד?"‬
‫ואמרתי, "אוקיי". וכתבתי מערכון,‬
‫והוא היה על זבובים.‬
‫הוא מתחיל בפתיח כזה‬ ‫של "מלחמת הכוכבים" שמסביר את העניין.‬
‫"הזבוב הממוצע חי 24 שעות", בלה בלה בלה…‬
‫והוא שיחק זבוב זקן על ערש דווי,‬
‫בן 23 וחצי שעות.‬
‫ואני זבובה צעירה שרק הצמיחה כנפיים,‬
‫והוא מספר לי על דרכי העולם, אתם יודעים,‬
‫"אני זוכר את 12 בצהריים", או משהו כזה. ו…‬
‫אני לא זוכרת, אבל בסוף,‬
‫כלב בא, מחרבן והולך,‬
‫ואז הוא אומר לי משהו כמו,‬ ‫"לכי על זה, ילדה", ו…‬
‫לא תאמינו, זה לא עלה לשידור. אבל…‬
‫אני פשוט חושבת שזבובים הם ממש חמודים,‬ ‫ואני לא מבינה למה אנחנו הורגים אותם.‬
‫זאת אומרת, אנחנו אוהבים חיות כשהן קטנות,‬
‫ואז הן נעשות קטנות מדי,‬ ‫ואתם אומרים, "תהרגו אותם!"‬
‫אתם מפלצות.‬
‫הם כל כך קטנים,‬
‫עם הכנפיים הקטנות שלהם‬ ‫והעיניים הענקיות שלהם,‬
‫והידיים שלהן שזזות כאילו הן רוקמים תוכנית,‬ ‫אתם יודעים?‬
‫צחצחתי שיניים, והיה שם זבוב תינוק קטן‬
‫שרק הצמיח כנפיים,‬
‫ואמרתי,‬
‫"ברוך הבא לעולם, חבר.‬ ‫תהיה לך כזאת הרפתקה!"‬
‫ובאותו לילה שטפתי פנים,‬
‫והוא היה שם.‬
‫הוא היה כולו אפור וזקן, כאילו,‬
‫הוא אפילו כבר לא עף,‬ ‫הוא רק עשה איזה חצי צעד נוקשה מדי פעם.‬
‫ואמרתי לו, "עשית את זה, גבר.‬
‫"איזה מסע."‬
‫ורורי היה בחדר האמבטיה,‬
‫והוא אמר,‬
‫"לא נראה לי שזה אותו זבוב."‬
‫אני חושבת שזה פשוט הרגע הזה בזמן,‬ ‫בעולם שלנו, במדינה שלנו.‬
‫אני פשוט לא רוצה שגבר יגיד לי שום דבר.‬
‫לא רק… פשוט שום דבר.‬
‫וזה לא בסדר, אבל ככה אני מרגישה.‬
‫אמרתי, "זה אותו זבוב, אבל תודה".‬
‫ואז הייתה לו החוצפה המזדיינת להגיד,‬
‫"את בטוחה שזבובים חיים רק 24 שעות?"‬
‫אמרתי לו, "אתה יודע מה? אולי כדאי שתבדוק.‬
‫"כי מה אני יודעת?‬ ‫אני רק בחורה, כנראה שחלמתי את זה."‬
‫והוא נסוג ואמר, "אוקיי", אבל…‬
‫בדקתי את זה בסוף, והם חיים בערך חודש, אבל…‬
‫לא יודעת. אתם יודעים…‬
‫אני לא שמה זין! לא.‬
‫אז ג'אניס מתה ראשונה.‬
‫לפני ארבעה חודשים בדיוק.‬
‫היא אהבה את החיים.‬
‫זאת הייתה פנייה חדה מדי?‬
‫היא כל כך אהבה את החיים.‬ ‫היא רצתה לחיות, אתם יודעים?‬
‫היא עשתה הכול כמו שצריך.‬
‫וזה פשוט ביאס.‬
‫וזה נראה כמו זמן טוב להזכיר‬
‫שאני מוכרת סחורה בסיבוב ההופעות הזה.‬
‫נכון שזה ממש כיפי?‬
‫אף פעם לא ממש הייתה לי סחורה.‬
‫אתם יודעים, כובעי שלפי,‬ ‫טי-שירטים של "פוסט מורטם"‬
‫וסווטשירטים אפורים גדולים בסגנון קולג'‬ ‫שכתוב עליהם "סילברמן".‬
‫זה גורם לי להרגיש כאילו למדתי בקולג'.‬
‫אף פעם לא ממש הייתה לי סחורה,‬
‫אבל אני באמת חושבת‬ ‫שההורים שלי היו רוצים שאעשה מזה כסף.‬
‫תודה.‬
‫אז כמו שאמרתי, ג'אניס מתה ראשונה,‬ ‫וידענו שזה עומד לבוא.‬
‫האמת שהלכתי לישון בבית באותו לילה,‬
‫וקיבלתי סמס מאחותי, סוזי, שהיא רבנית,‬
‫בערך בשעה שבע בבוקר, והיא אמרה…‬
‫היא אמרה, "ג'אניס נפטרה בערך בשתיים בלילה.‬
‫"והיא עדיין כאן, ואבא ישן.‬
‫"הם מחזיקים ידיים."‬
‫והיא אמרה, "בדרך כלל אבא היה מתעורר,‬
‫"אבל אני חושבת שבעצמות שלו,‬ ‫הוא יודע, והוא פשוט…‬
‫"לא רוצה להתמודד עם זה.‬
‫"אבל אני פה, אני יושבת לידו,‬ ‫ואהיה פה כשהוא יתעורר."‬
‫ואמרתי, "אוקיי, יופי".‬
‫ופתאום היא נזכרה באיזו בדיחה‬ ‫שהיא ואבא שלי תמיד אהבו.‬
‫והבדיחה היא משהו כמו‬ ‫אח שמתקשר לאח שלו ואומר,‬
‫"החתולה מתה."‬
‫ואז אחיו אומר לו,‬ ‫"אל תתקשר ותגיד שהחתולה מתה",‬
‫אז הוא שואל, "מה אתה רוצה שאגיד?"‬ ‫"תתקשר ותגיד שהחתולה על הגג,‬
‫"ואנחנו לא מצליחים להוריד אותה,‬
‫"ואז תתקשר ותגיד,‬ ‫'אנחנו אצל הווטרינר, זה לא נראה טוב',‬
‫"ואז תתקשר ותגיד שהחתולה מתה."‬
‫אז האח אומר, "אוקיי, אני מצטער",‬
‫ואח שלו אומר, "זה בסדר. מה שלום אימא?"‬
‫ו… אתה כבר הבנת.‬
‫הוא אומר, "היא על הגג‬ ‫ואנחנו לא מצליחים להוריד אותה".‬
‫אז עכשיו הרבנית סוזי‬
‫נזכרת בכל זה ברגע אחד,‬ ‫והיא צוחקת בהיסטריה.‬
‫והיא רבנית, אבל כשהיא מתחילה,‬ ‫היא לא יכולה להפסיק.‬
‫וזה קולני, ודמעות זולגות לה על הפנים,‬ ‫והיא פשוט לא יכולה להפסיק.‬
‫ועכשיו היא מתה מפחד שאבא יתעורר וישאל,‬ ‫"מה כל כך מצחיק?"‬
‫והיא תגיד, "ג'אניס מתה".‬
‫והיא מסמסת לי ואומרת, "כשהוא יתעורר,‬
‫"כדאי שאגיד לו שג'אניס על הגג‬ ‫ואנחנו לא מצליחים להוריד אותה?"‬
‫ואני אומרת לה, "כן!"‬
‫כי אנחנו משפחה מאוד אפלה ודפוקה, אבל אני…‬
‫חשבתי על זה עוד קצת ואמרתי,‬ ‫"לא, תהיי רבנית,‬
‫"ומאוחר יותר היום‬
‫"אני אספר לו."‬
‫אבל זה ממש מצחיק. אנחנו…‬
‫אנחנו מתאבלים רק עכשיו, כי…‬
‫יש המון לוגיסטיקה. את לא מצפה לזה.‬
‫זה לא כמו בסרטים או משהו.‬
‫יש המון דברים לעשות,‬ ‫ואני מרגישה רע להגיד את זה,‬
‫הם היו אנשים מאוד אחראים,‬
‫אבל הדבר הכי משוגע‬ ‫הוא שהם לא הכינו שום תוכנית מוות.‬
‫אז נשאר לנו המון מה לעשות.‬ ‫ואני לא רוצה להאשים…‬
‫תקשיבו, להגנתם, הם היו רק בני 80 ו-85.‬
‫מי ידע?‬
‫ואני מניחה שבעיקרון ידעתי מה הם רצו.‬
‫אבא שלי תמיד אמר,‬ ‫"זרקו אותי לארון מעץ אורן ותקברו אותי.‬
‫"אני אדחוף את הפרחים ואת העצים."‬
‫אני חושבת שג'אניס הייתה רוצה משהו יפה,‬ ‫חמישה כוכבים, עם בטנת משי…‬
‫אולי עם חוט ופעמון, ליתר ביטחון.‬
‫אבל אני זוכרת שהם היו באים כל יום ראשון‬
‫כדי לאכול בייגלים וגבינת שמנת,‬ ‫וזה היה היום האהוב עליי.‬
‫והם באו, זה היה אולי לפני שנתיים,‬
‫וכולם היו בחצר,‬
‫ואבא שלי ואני היינו במטבח, ושאלתי אותו,‬
‫"אתה פוחד למות?"‬
‫והוא אמר, "ממש לא.‬
‫"אני לא זוכר מה היה לפני שנולדתי,‬ ‫ולא אזכור את מה שיהיה אחרי."‬
‫אבל אז הוא אמר,‬
‫"אבל אני רק מפחד שזה יכאב."‬
‫ואבא שלי היה פחדן ענק מכאבים.‬
‫הוא… זה נכון, הוא כל כך פחד שזה יכאב.‬
‫הוא עשה פעם אק"ג,‬ ‫כששמים עליך את כל המדבקות,‬
‫והוא לא היה מוכן להוריד את המדבקות האלה.‬
‫הוא אמר, "אני פוחד שזה ימשוך לי בשיערות.‬
‫"אני אתן להן להיחלש ולרדת מעצמן."‬
‫וזה באמת מה שהוא עשה. זה לקח שבועות.‬
‫בשלב מסוים הוא היה בבריכה,‬ ‫עם כל מדבקות האק"ג האלה.‬
‫הוא נראה כמו כלבה שרק נולדו לה גורים.‬
‫אז הוא באמת לא פחד, אבל הוא פחד שזה יכאב.‬
‫והרופא שלו התקשר אליי.‬
‫אנחנו מטפלים בו עכשיו, וג'אניס כבר מתה.‬
‫ואני אשת הקשר, אז אני עונה לטלפון,‬
‫ואני עונה במסדרון,‬ ‫והרופא שלו, דוקטור נורטמן, אמר,‬
‫"תקשיבי, הגיעו תוצאות בדיקות הדם של אביך,‬
‫"והוא גוסס. הוא צריך להיות בבית חולים."‬
‫ואמרתי, "אני לא יודעת מה לעשות,‬ ‫כי הבטחנו לו שלא יהיה עוד בית חולים.‬
‫"הוא פאקינג שונא להיות שם."‬
‫והרופא אמר, "תראי, כרופא,‬ ‫אני חייב להציע שהוא ילך לבית חולים.‬
‫"כבן אדם, אני חושב שזה בסדר.‬
‫"אם הוא ילך לבית חולים,‬ ‫הוא יחיה עוד כמה ימים,‬
‫"אבל אלה יהיו ימים בבית חולים.‬
‫"וכרגע הוא בבית, הוא מוקף במשפחה שלו,‬
‫"והאמת שאני חושב שזה הדבר הנכון."‬
‫ואז הוא אמר,‬
‫"הדרך בה הוא ימות תהיה מאי ספיקת כליות,‬
‫"וזה מוות נטול כאב.‬
‫"אתה נכנס לערפל, בסופו של דבר,‬ ‫זה כמעט אופורי, ואתה פשוט הולך."‬
‫וכל כך התלהבתי בשביל אבא שלי,‬ ‫ורצתי לחדר שלו.‬
‫כנראה שהייתי צריכה לחכות רגע.‬
‫אמרתי, "אבא, חדשות מעולות!"‬
‫הוא כאילו, "הא?"ואני כזה,‬
‫"תנמיך ציפיות, אתה גוסס."‬
‫אבל אמרתי לו, "גמרנו עם התרופות".‬ ‫הוא לקח משהו כמו 40 כדורים ביום.‬
‫הוא אמר, "גמרנו עם התרופות?"‬
‫ואמרתי לו, "זהו, סיימת.‬
‫"וכולנו נחיה איתך כאן לנצח."‬
‫ו… מה?‬
‫הוא ידע למה התכוונתי.‬
‫ואז סיפרתי לו בדיוק איך הוא ימות,‬ ‫ושזה לא יכאב בכלל,‬
‫ואז הכתפיים שלו נפלו, והוא ממש שמח.‬
‫כולנו שכבנו לידו במיטה.‬ ‫זה היה מוות מעולה, אתם יודעים?‬
‫שרנו שירי מחנות ישנים. הוא אהב מחנות.‬
‫וסיפרנו סיפורים מצחיקים של משפחת סילברמן.‬
‫הכנתי לו מיקס של כל הלהיטים הכי גדולים‬
‫מהקיץ בו הוא היה בן 17,‬
‫כי אני חושבת שזה היה הקיץ הכי שמח שלו.‬
‫והוא ידע בעל פה כל מילה בכל שיר.‬
‫זה היה די אדיר.‬
‫אז אתם יודעים, ג'אניס מתה, אבא בדרך,‬
‫ואני מדברת בטלפון עם אותו חדר מתים‬ ‫שאליו הבאנו את ג'אניס,‬
‫כדי לנסות לטפל בדברים מראש.‬ ‫ונכנסתי לחדר של אבא שלי ואמרתי,‬
‫"אבא, אני יודעת שרצית להיקבר,‬
‫"אבל זה בסדר אם נשרוף את גופתך? רק כי…"‬
‫ומה שאני עומדת להגיד יהיה רע ליהודים,‬
‫אבל קיבלתי מחיר טוב על החלקה של ג'אניס.‬
‫באמת. אני…‬
‫"זה נקרא 'פלוס אחד',‬
‫"ותוכל להיקבר איתה, תשעים סנטימטר מעליה,‬ ‫אבל יצטרכו לשרוף את גופתך כדי שתיכנס לשם."‬
‫והוא אמר, "אני לא שם זין. אני אהיה מת",‬
‫ואני אמרתי, "אתה כל כך קל".‬
‫"ניקח את זה, תודה."‬
‫והבחור מחדר המתים אמר, "זה היה אבא שלך?"‬
‫אמרתי, "כן",‬
‫והוא אמר,‬
‫"אנחנו לא יכולים לקבוע מועד שריפת גופה‬ ‫למישהו שחי כרגע."‬
‫הוא אמר את זה כאילו אני המניאקית,‬ ‫אתם יודעים?‬
‫אמרתי, "אתם חדר מתים יהודי.‬ ‫אתם בכלל לא אמורים להציע שריפת גופות.‬
‫"פתאום אתה כזה קפדן?"‬
‫מה אני אמורה לעשות?‬ ‫שריפת גופה לוקחת בין שבוע לשבועיים.‬
‫אצל היהודים הלוויה היא ביום למחרת.‬
‫זה מאוד "מהחווה לשולחן". וכאילו…‬
‫אה, ואז אמרתי,‬ ‫"ודרך אגב, לג'אניס היו קעקועים".‬
‫זאת אומרת,‬
‫אלה היו השפתיים והגבות שלה,‬ ‫אבל עדיין, היו לה.‬
‫אבל אז הבנתי‬ ‫שאנחנו לא צריכים את האפר ללוויה.‬
‫זה… אתם יודעים…‬
‫הוא לא באמת שם.‬
‫זה בשבילנו. הלוויה היא בשבילנו.‬
‫לא נראה לי שמישהו יגיד, "כן, איפה האפר?"‬ ‫אתם יודעים? פשוט…‬
‫ערכנו לוויה יפהפייה,‬ ‫ושבועיים אחר כך קיבלנו את האפר,‬
‫וארבע האחיות עשו משהו קטן, אתם יודעים.‬
‫אבל… אני לא יודעת.‬
‫המטפלת שלי אמרה,‬
‫"ההורים שלך, האהובים שלך, הם לא בארון.‬
‫"הם לא באדמה.‬
‫"הם איתך במכונית בדרך לבית הקברות,‬
‫"הם איתך במכונית בדרך הביתה מבית הקברות."‬
‫ואני באמת מאמינה בזה.‬ ‫במקרה, אין לי אלוהים,‬
‫אבל אני מאמינה במדע, ואני יודעת‬
‫שלא ניתן ליצור או להרוס אנרגייה.‬
‫אני כתבתי את זה.‬
‫ו…‬
‫ואני מאמינה בזה.‬
‫אתם יודעים, האהובים שלנו לא נמצאים באדמה‬ ‫והם כבר לא בגוף שלהם. הם…‬
‫אבל האנרגייה שלהם, ה…‬
‫הרוח שלהם, המהות שלהם קיימת שם,‬
‫ואני באמת חושבת שאהובינו משגיחים עלינו.‬
‫אולי לא כל הזמן, אבל ברגעים החשובים.‬
‫למשל כשאנחנו מאוננים, או…‬
‫"אוי, שרה."‬
‫אני לא יודעת למה שאגיד דבר כזה.‬
‫אני חושבת שאני…‬
‫אני צריכה לחשוב ככה על מנת לגמור, אבל…‬
‫פשוט כי ההופעה כל כך עצובה, ואז אני דואגת,‬
‫ואז אני הולכת רחוק מדי לכיוון השני,‬ ‫אבל אני…‬
‫זה איזון.‬
‫אבל אני חושבת שאהובינו‬ ‫משגיחים עלינו כשאנחנו מאוננים.‬
‫כפי שיעיד ה"אוי" הקלוש.‬
‫"אוי!‬
‫"אוי!"‬
‫באמת?‬
‫תודה.‬
‫אז, אתם יודעים, עכשיו אבא שלי גוסס,‬ ‫ואלוהים, הוא כל כך מצחיק.‬
‫בשלב מסוים הוא אומר…‬
‫הוא אוזר את כל האנרגייה שלו ואומר,‬
‫"שיניתי את דעתי.‬
‫"אני רוצה לחיות."‬
‫ואחותי סוזי, הרבנית, אומרת,‬
‫ואני אומרת, "סוזי, הוא צוחק איתך".‬
‫וסוזי באה להופעה שלי לפני כמה שבועות,‬ ‫והיא נכנסה אל מאחורי הקלעים ואמרה לי,‬
‫"את צוחקת עליי?‬
‫"את זאת שהשתנקה,‬
‫"ואני זאת שאמרה לך שהוא צוחק איתך."‬
‫והייתי צריכה להסביר לה‬
‫שזו לא מי שהיא פה.‬
‫אז אנחנו יושבות איתו לפי תור,‬ ‫ישנות לידו, ו…‬
‫בשלב מסוים,‬
‫רורי… הוא יושב עם אבא שלי,‬
‫והטלפון של אבא שלי צלצל.‬
‫ואני לא מבינה איך זקנים…‬
‫הם לא יודעים איך להשתמש בסמארטפון,‬ ‫אבל איכשהו הם פורצים אליו‬
‫ומגבירים את הווליום ל-1,000, ו…‬
‫הרינגטון גם היה המנון ארצות הברית, ו…‬
‫רורי שאל, "אתה רוצה שאענה?‬
‫"זה מישהו בשם סטיב פורמן."‬
‫ואבא שלי אמר, "אוקיי".‬
‫אז הוא שם את הטלפון על רמקול ומחזיק אותו,‬
‫והסטיב פורמן הזה אומר,‬ ‫"שלפי, תגיד שזה לא נכון!"‬
‫והם מנהלים שיחה קטנה,‬ ‫וזה ממש מתוק, ואז הם מנתקים.‬
‫ואבא שלי אומר לרורי,‬
‫"אתה יודע מי זה היה?‬
‫"שמעת פעם על 'חיקוי סרטן'?"‬
‫רורי אומר,‬
‫"כן, שמים את זה בסושי לפעמים, נכון?"‬
‫ואבא שלי אומר,‬ ‫"הבחור הזה המציא את חיקוי הסרטן".‬
‫והוא חיפש את זה, וזה נכון.‬
‫"ב-1970, ועכשיו הוא עשיר."‬
‫אז רורי אומר, "זה מדהים, איך הכרתם?"‬
‫ואבא שלי אומר,‬
‫"דנקין דונאטס."‬
‫הם הכירו בדנקין דונאטס,‬ ‫ועכשיו הם מדברים כשהוא על ערש דווי.‬
‫הרבה חברים שלי באו כדי להיפרד ממנו,‬
‫כי אבא שלי שיחק איתנו פוקר,‬
‫אז הרבה מהחברים הקומיקאים שלי הכירו אותו.‬
‫וג'ף רוס, אתם יודעים ג'פרי רוס,‬ ‫"גנרל הרואסטמאסטר",‬
‫הצולה הכי טוב בעיר,‬
‫הוא היה קרוב מאוד להורים שלי‬ ‫במשך הרבה זמן.‬
‫והוא בא לשבת איתו, וכשהוא נכנס, הוא אמר,‬
‫"שלפי, יש לי חדשות רעות.‬
‫"אני לא חושב שתוכל להמשיך להיות‬ ‫איש הקשר שלי למקרי חירום."‬
‫ו…‬
‫הוא ישב איתו. ולמעשה,‬
‫ג'ף הכיר לאבא שלי ולג'אניס חבר שלו,‬
‫קוסם מבוגר בשם ברני שיין,‬
‫וכולם הפכו להיות חברים‬ ‫בעשר השנים האחרונות בערך.‬
‫ואבא וג'אניס הלכו לראות הופעה של ברני‬ ‫משהו כמו חצי שנה קודם לכן, אתם יודעים?‬
‫אז ג'ף יושב עם אבא שלי ואומר,‬
‫"רוצה שאתקשר לברני ב'פייס-טיים'‬ ‫כדי שתוכל להיפרד?"‬
‫והוא אמר, "אוקיי".‬
‫אז הוא מתקשר אליו ומחזיק את הטלפון,‬
‫וברני עונה ואומר,‬ ‫"דונלד, אני כל כך מצטער",‬
‫ואבא שלי אומר,‬ ‫"ברני, ההופעה שלך הייתה כל כך גרועה,‬
‫"שזה הרג את ג'אניס."‬
‫ואז הוא אומר, "וגם אני לא מרגיש משהו".‬
‫הוא קרע מצחוק בזמן שהוא גסס.‬
‫והוא היה אמור…‬ ‫אתם יודעים, זה אמור היה להיות זה,‬
‫וזה היה…‬
‫אני חושבת שהגענו לנקודת זמן‬ ‫שבה כבר באמת אמרנו הכול,‬
‫והוא כאילו…‬
‫הוא לא מת, אתם יודעים?‬
‫וזה היה…‬
‫בכנות, זה נהיה קצת לא נעים.‬
‫זה היה מביך, ו…‬
‫אז אני יושבת איתו, וכבר אמרנו הכול, ו…‬
‫אמרתי,‬
‫"לא יודעת, רוצה לראות טלוויזיה?"‬
‫והוא אמר, "אוקיי".‬
‫וצפינו…‬
‫צפינו בסדרה "עצבים",‬ ‫עם אלי וונג וסטיבן יאון.‬
‫כל כך דפוקה, אפלה.‬ ‫אנחנו אוהבים את החרא הזה, וזה היה מעולה.‬
‫צפינו בשלושה פרקים, ואז חזרתי הביתה לישון,‬
‫ובאתי למחרת בבוקר.‬
‫אמרתי, "שלפי, אתה מוכן לפרק ארבע?"‬
‫והוא אמר,‬
‫"צפיתי בו."‬
‫"צפית בו בלעדיי? מה…‬
‫"טוב, באיזה פרק אתה?‬
‫הוא אמר, "צפיתי בכולם בבינג'".‬
‫העובדה שאבא שלי‬ ‫צפה בבינג' ב"עצבים" על ערש דווי…‬
‫אמורה להיות פרסומת ל"עצבים", באמת.‬
‫היה לו חבר בשם בארי טייטלמן.‬
‫מענטש אמיתי.‬
‫לא הכרנו אותו עד לפני 15 שנה בערך.‬
‫הוא חיפש את אבא שלי,‬
‫והוא מצא אותו בפייסבוק,‬ ‫והם היו קרובים ב-15 השנים האחרונות.‬
‫למה בארי טייטלמן חיפש את אבא שלי?‬
‫כי אבא שלי היה היועץ שלו במחנה,‬ ‫והוא שינה את חייו.‬
‫ומאז שהוא מת,‬
‫הרבה אנשים זקנים‬ ‫התקשרו לפודקאסט שלי כדי להגיד,‬
‫"אבא שלך היה היועץ שלי במחנה,‬ ‫והוא שינה את חיי."‬
‫טוב, הוא הטריד אותם.‬
‫צחוק של הקלה.‬
‫אז שלפי מת ללא כאבים, כמובטח.‬
‫וזה ממש משונה, כי עכשיו אין לי הורים.‬
‫ובאמת שאין אף גיל שבו את מוכנה‬ ‫לכך שלא יהיו לך הורים.‬
‫אתם יודעים,‬ ‫קודם כול אבי החורג, ג'ון או'הארה,‬
‫שאפילו לא נכנס לספיישל הזה.‬
‫ממש נהדר.‬
‫אימא שלי, בת' אן,‬
‫שלא בדיוק יצאה ללא פגע.‬
‫ואז ג'אניס, ועכשיו אבא שלי, ו…‬
‫החוויה שלי היא כמו…‬
‫בהתחלה הרגשתי חסרת כיוון,‬ ‫אני חושבת. אתם יודעים?‬
‫ו…‬
‫ואז הרגשתי במעין משבר זהות, אתם יודעים?‬
‫כאילו, מי אני בלעדיהם? אתם יודעים?‬
‫כאילו, מי אני‬
‫בלעדיהם?‬
‫ואם אי פעם תתהו מי אתם,‬
‫תסתכלו על המודעות שנשלחות אליכם,‬ ‫ורק אליכם, בטלפון שלכם.‬
‫זה מי שאתם.‬
‫כולם כבר יודעים את זה עכשיו,‬ ‫כולם מכירים פרסום בהתאמה אישית.‬
‫"סירי" מקשיבה לכם ו"אלכסה" מקשיבה לכם,‬
‫וכל מה שאתם מקלידים בשורת החיפוש שלכם‬ ‫נלקח בחשבון ומוזן לכם.‬
‫אבל הייתה תקופה שבה זה קרה,‬
‫ולא היינו מודעים לזה.‬
‫והייתי מסתכלת על הטלפון שלי ואומרת,‬
‫"אלוהים, בדיוק דיברתי על מכנסי חצאית"‬ ‫או משהו כזה.‬
‫פרסומות היו פשוט קופצות.‬ ‫וכשאני חושבת על התקופה ההיא,‬
‫ממש מביך אותי כמה ממורמרת הייתי.‬
‫אני זוכרת שאמרתי,‬
‫"קראתי את עמוד הדעות‬ ‫של הניו יורק טיימס בטלפון שלי,‬
‫ופתאום קופצת פרסומת ל"אניאוהבשפיך.קום"?‬
‫"ילדים עלולים לקרוא את זה!‬
‫"למה שבניו יורק טיימס‬
‫"ימכרו שטח פרסום לאנשים האלה?"‬
‫וכמובן שזה כי הם לא. הם…‬
‫זה היה פשוט הטלפון שלי‬
‫שמכיר אותי.‬
‫אני לא רוצה שתחשבו‬ ‫שאני מקלידה "אניאוהבשפיך.קום".‬
‫דבר ראשון, זה ".אורג", אבל…‬
‫אפילו לא ידעתי שזה אתר אינטרנט,‬
‫אתם יודעים? רק הקלדתי‬ ‫את מה שהיו מילות החיפוש שלי בזמנו,‬
‫כמו למשל,‬
‫"פינים פולטים" או משהו,‬
‫והטלפון שלי אמר,‬ ‫"תפסיקי להקליד, קלטתי אותך".‬
‫והוא היה לוקח אותי לשם, אתם יודעים?‬
‫זאת הייתה כמו הדרך של הטלפון שלי להגיד,‬
‫"כשהיה רק סט אחד של עקבות…‬
‫"אז נשאתי אותך.‬
‫"יש לך אותי."‬
‫אני יודעת מה חשבתם.‬
‫"כדאי שבבדיחת השפיך הזאת‬ ‫יהיה אזכור של ישו, או שאני עוזב."‬
‫טוב, אני מספקת את הסחורה.‬ ‫אני מספקת את סחורת אהבת האל.‬
‫אמרתי "שפיך.קום" כל כך הרבה פעמים,‬
‫שאתם תקבלו פרסומות לזה.‬
‫אז כמו שאמרתי,‬ ‫אנחנו באמת מתאבלים רק עכשיו, ו…‬
‫זה מעניין בשבילי,‬ ‫כי שלוש מתוך ארבעתנו לא מאמינות באלוהים.‬
‫מבין האחיות, לא בחברה בכלל.‬
‫זה היה יכול להיות מדהים.‬
‫אבל אנחנו בקבוצת הוואטסאפ שלנו,‬ ‫של האחיות, ואנחנו מתאבלות.‬
‫ועולה לי המחשבה שאבל הוא מאוד דומה לדת,‬
‫כי אנחנו מנסים להכניס היגיון‬ ‫למשהו שהוא מעבר ליכולת ההבנה שלנו.‬
‫אנחנו מנסים להבין משהו‬ ‫שלא בטוח שאפשר להבין.‬
‫וכמו שסוזי כתבה,‬
‫"בנות, שתי ציפורים נחתו על אדן החלון שלי,‬
‫"ואני יודעת שאלה היו הם."‬
‫וג'ודין ולורה אמרו, "אלה היו הם!"‬
‫ורציתי לתרום, הגבתי על זה בלב, ואז…‬
‫לורה אמרה, "הייתי ב'טארגט',‬
‫"ואיזו אישה ניגשה אליי‬ ‫ואמרה לי שאני נראית מהמם בסגול.‬
‫"ואני יודעת שזאת הייתה ג'אניס."‬
‫וסוזי וג'ודין אמרו, "זאת הייתה ג'אניס!"‬
‫ואני כאילו…‬
‫אבל האמת שתפס אותי מה שג'ודין אמרה.‬
‫אתם יודעים, היא אמרה…‬
‫היא אמרה, "בנות, הפלצתי למשך ארבע שניות".‬
‫ואמרתי, "זה אבא!"‬
‫אני כל כך מתגעגעת אליו.‬
‫זאת אומרת, אני בסדר.‬
‫אני בסדר, אבל פשוט כואב לי עליו.‬
‫והדבר שהכי מפתיע אותי‬
‫הוא שאני לא מוצאת את עצמי‬ ‫מתגעגעת לאבא הצעיר עם הגוף החזק,‬
‫או לאבא שטיפל בי ובא לכל המשחקים שלי.‬
‫אני לא יודעת למה, אבל אני מתגעגעת לסוף,‬
‫לימים האחרונים.‬
‫לזמנים השקטים שבהם טיפלתי בו,‬
‫והוא ממש היה צריך להגיד לי‬ ‫כשהוא היה צריך להשתין.‬
‫והייתי צריכה לקחת את הפין שלו,‬ ‫להכניס אותו לקנקן, ו…‬
‫"פין בקנקן" נשמע‬ ‫כמו קינוח ב"TGI פריידי" או משהו,‬
‫אבל… זה לא.‬
‫ו…‬
‫אבל בזמנים האלה,‬ ‫אפילו כשניגבתי לו את התחת‬
‫והחלפתי לו חיתול,‬
‫בהתחלה הייתי כל כך…‬ ‫שאלתי, "אבא, זה מזעזע אותך?"‬
‫והוא אמר, "אני לא שם זין".‬
‫וברגע שידעתי את זה, יכולתי באמת…‬
‫אתם יודעים, לא ליהנות,‬
‫אבל הרגשתי כבוד ל…‬ ‫רציתי שהוא יישאר נקי, אתם יודעים?‬
‫ואולי אתם חושבים,‬ ‫"בחיים לא ארצה לעשות את זה",‬
‫אבל אתם תעשו.‬
‫אתם תוכלו לעשות…‬
‫זה כמו שמישהו אומר, "אני רוצה להביא כלב,‬ ‫אבל אני לא רוצה לאסוף את החרא שלו",‬
‫ואז כבר ביום הראשון אתם אומרים, "ילד טוב!‬
‫"אלוהים!"‬
‫זה פשוט נעלם, ולא אכפת לכם,‬ ‫ואתם רוצים לעשות את זה.‬
‫וזה ברגעים האלה,‬
‫שבהם אני יכולה לנקות אותו, אתם יודעים?‬
‫ואני יכולה להגיד לו דברים כמו,‬ ‫"אבא, אני אוהבת אותך",‬
‫ו"אבא, תודה",‬
‫וגם, אתם יודעים,‬
‫"מי מנגב למי את החרא מהטוכעס עכשיו,‬ ‫חתיכת אפס?"‬
‫תודה רבה!‬
‫תודה, תיאטרון ביקון,‬
‫ואיזה קהל מדהים!‬
‫יופי!‬
‫תודה.‬
‫- מוקדש לדונלד וג'אניס סילברמן‬ ‫ולבת' אן או'הארה -‬
‫זה בעלה של סופי המשוגעת.‬
‫אני יכול להקיא‬ ‫כשאני רואה את מה שעושות חנויות הכלבו‬
‫כדי להביא אתכם‬ ‫למרכזים המסחריים היקרים שלהן.‬
‫בלו את הזמן שלכם בקניון,‬ ‫ותוציאו את הכסף שלכם ב"סופי המשוגעת".‬
‫כשחשוב לכם לקנות את הטוב ביותר,‬ ‫אבל אתם מתקמצנים לשלם עליו,‬
‫הפתרון הוא "חנות המפעל של סופי המשוגעת"!‬
‫זאת פעם ראשונה שאני…‬ ‫איך שלא תקראו לחרא הזה,‬
‫וזה הראשון מני רבים שיבואו.‬
‫ואתם תצחקו, אתם תבכו,‬
‫אתם תסריחו, אתם תיאנחו,‬
‫וככה נראה פמיניסט!‬
‫אני חייב לדבר איתך על משהו.‬ ‫-כן?‬
‫חשבתי על זה.‬
‫אתה מקשיב?‬ ‫-כן.‬
‫אני לא חושב שכדאי שתמשיך להיות‬ ‫איש הקשר שלי למקרי חירום.‬
‫אני לא יודע. אני חושב שכדאי שאמשיך.‬
‫טוב, בסדר. כדאי שתהיה שם בשבילי.‬
‫כן.‬
‫אתה עדיין עם החברה המתוקה שלך?‬ ‫-כן.‬
‫מה הוא אמר?‬
‫"אתה עדיין עם החברה המתוקה שלך?"‬
‫אתה כבר מנסה לדפוק את חברה שלי?‬
‫היי, מותק.‬ ‫-היי, שרה.‬
‫עכשיו שבת, וחשבתי שכדאי שאתקשר אלייך.‬
‫אה, קניתי סוללה חדשה לאופניים שלי.‬
‫תודה רבה שמצאת את הבחור, ואני אוהב אותם!‬
‫בטח אוכל לנסוע עליהם עד פארגו,‬
‫אז תבטלי את כרטיסי הטיסה,‬
‫כי יש להם המון כוח.‬
‫בכל מקרה,‬
‫או כמו שאומרים בניו המפשייר,‬ ‫בכל אופן, אוהב אותך.‬
‫אני מקווה ששלומך טוב.‬
‫ביי-ביי. איך אני מנתק את הדבר המזדיין הזה?‬
‫תרגום כתוביות: גלעד קשר‬