Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dette er det mørkeste stemmeleiet mitt.
Jøss, Ali Wong!
Jerry!
HVIL I FRED
Foreldrene mine?
Mine damer og herrer, og alle imellom.
-Her er min eks-elsker. -Tina og Amy.
-Det gir mer mening. -Oi, hvor kom det fra?
Gi en applaus til vår felles venn, Sarah Silverman!
Takk!
Wow!
Jeg aksepterer.
Om det ikke slutter på samme vis er det en fiasko.
Jeg frykter at dere skaper skuffelse for dere selv.
Men jeg er glad dere er her, og for å være her i New York.
På Beacon Theatre.
Jeg er faktisk midt i turneen.
Jeg har blitt glad i å være på rundreise, særlig nå om dagen.
For det første,
jeg elsker å få kontakt med publikum,
mer enn noen gang.
Og to, fordi jeg har blitt
en skikkelig hotell-hore.
Jeg elsker fine hoteller.
Du vet at et hotell er fancy om du kommer tilbake til rommet ditt
og den siste biten av dopapiret
er brettet til et perfekt trekant.
Ingenting er mer luksuriøst
enn å vite at fingrene til en fremmed
har håndtert
noe du skal gni deg i ræva med før eller senere.
Det er sånn fiffen har det.
Og…
Jeg har vært sammen med kjæresten min, Rory, i fem år.
Jeg burde få til en bedre uttale, men det er teit.
Rory.
Det er lenge nok til å måtte sprite opp ting.
I det siste har jeg begynt
å runke ham med "feil" hånd.
Og det er flott, for det føles som
det er noen andre som gjør det.
Jeg var faktisk litt kry da jeg kom på den vitsen.
Rory sov ved siden av meg, og jeg vekket ham for å fortelle ham den.
Han sa: "Den er god. Vet du hva vi kaller det?"
-Den fremmede. -Den fremmede.
"Den fremmede."
Alle vet om det, unntatt jeg. Jeg hadde aldri hørt om det.
Og det er rart, for jeg føler at kvinner generelt sett
er mer kjent med menns opplevelser.
Vi må se verden gjennom en mannlig synsvinkel for å overleve.
Menn slipper det, men…
Denne gikk meg hus forbi. "Den fremmede".
Herlig. Han sa: "Ja, jeg bruker venstrehånda,
og av og til sitter jeg på hånda til den blir nummen."
Til å dåne av, altså.
Og jeg tror sånne ting er normalt.
Vi kan snakke om fantasi-greier under sex, som…
En gang mens vi rotet, ramlet det noe ut av meg.
Det var ikke planlagt. Jeg sa:
"Du kom nettopp til sommerleiren min."
Selv han var…
Men han dro det i land, og sa:
"Du eier leiren, sant?"
Jeg sa: "Ja!"
"Jeg eier leiren. Ja."
Og en annen gang var jeg oppå ham…
Går jeg fra side til side?
Samme hvilken stilling det var, vi sto i.
Og han sa:
"Det er helt sprøtt.
Jeg vet ikke hva etternavnet ditt er."
Og jeg spilte med, og sa:
"Det er Hitler."
Og…
Han kom umiddelbart, som…
Litt urovekkende.
Rett her, mellom…
Mellom overleppa og nesa.
Min far og min stemor, Janice,
døde sist mai, med ni dagers mellomrom.
Den må finpusses.
Men de gjorde det, og jeg hadde et nært forhold til begge.
Min far var min beste venn, og begge ga meg så mye.
Og nå nylig, en time med nytt materiale, så vi kjører på.
Bra.
Greit.
La meg presentere karakterene.
Først, min far, Donald "Schleppy" Silverman.
Alle kalte ham Schleppy.
Født i Boston, før familien flyttet til…
Har du hørt om det?
Du bare: "Jeg er fra Boston." Nei, du er fra Quincy.
De flyttet til New Hampshire, der jeg ble født og vokste opp.
Min far eide en billigbutikk for dameklær, som het Crazy Sophie's Factory Outlet.
Det er rart, når jeg sier at jeg er fra New Hampshire, sier folk:
"Fins det jøder i New Hampshire?"
Så må jeg forklare at selv New Hampshire
fortjener butikker.
I radioannonsene sa han: "Jeg er gærne Donny.
Når jeg ser prisene på kjøpesenteret, må jeg spy!"
Så ramset han opp flere ukjente merker.
Til slutt sa han: "Om du vil ha det aller beste,
men er for gjerrig, kom til Crazy Sophie's!"
Jeg tror han kalte den Crazy Sophie's Factory Outlet…
Han elsket New Yorks Crazy Eddie, fra 80-tallet, ikke sant?
Han ville gjøre noe lignende.
Og…
Men det måtte være et kvinnenavn, fordi det var kvinneklær.
Og vi er jøder, så han ville bruke et jødisk-aktig navn,
og valgte Sophie. Crazy Sophie's Factory Outlet.
Min bestemor, hans mor, ble sinna,
fordi hennes beste venn i Boston het Sophie Moskowitz.
Hun følte at han kalte henne gæren.
Så han forklarte for henne:
"Om den var oppkalt etter Sophie Moskowitz
hadde den hett 'Stygge Sophies fabrikkutsalg'."
Jeg syns det var morsomt, så for mange år siden
fortalte jeg den på et talkshow,
uten å vite at den gang var Sophie Moskowitz
fortsatt blant oss. Og…
Det førte til mye tsuris mellom familiene.
Men jeg forsikret meg om
at hun er død nå, så…
Pappa ringte meg hver lørdag.
Jeg svarte nesten aldri, fordi talemeldingene var geniale.
Jeg husker noen av dem utenat.
Jeg husker en av dem, fra da alle hadde mobiltelefoner,
til og med i New Hampshire, ikke sant?
Han ringte og sa:
"Gjett hvor jeg er!
På bilvasken! Er det ikke utrolig?
Jeg snakker i en plast-dings,
og det går opp til himmelen og ned til deg."
Himmelen! Ja.
Så sier han bare…
"Oi."
"Oi!"
Vinduene hans var nede.
Og jeg hørte ham bli klissvåt i flere minutter.
Det er en særegen "Oi!" fra min far.
Jeg har ikke hørt den ofte.
Vi så bare én film sammen da jeg var ung.
Det virket som et perfekt valg ut fra tittelen, men nei.
Den het Boys Don't Cry.
En fantastisk film, men ikke se den med din far.
Og…
Det er en veldig brutal voldtektsscene.
Hele kinosalen er taus, og alt du hører er…
"Oi."
"Oi!"
Den andre meldingen jeg husker er…
Jeg hadde flyttet til Los Angeles,
og fikk oppdrag på TV-programmer og sånt.
Han ringte meg og sa:
"Jeg vet at du er en skikkelig Hollywood-hotshot nå.
Kanskje du kan sette av litt tid
til å ringe fyren som ga deg livet."
Det låt som om han skulle legge på, men kom på noe mer, og sa:
"Jeg pleide å løfte beina dine
og tørke bæsj fra stumpen din."
"Kanskje du har en ledig stund?"
Han elsket å bli gammel. Elsket det.
Han visste at han var yndig, og elsket å slippe unna med ting.
Vi var på en sandwich-sjappe i LA.
Vi satt og spiste, og to svære muskelbunter gikk bort til ham
og begynte å true ham sånn…
Han lo, og de gikk. Jeg sa: "Hva var det?"
Han sa: "Jeg fylte på mer Cola,
og så de to muskelbergene.
Jeg gikk bort og sa: 'Vet dere hva?
Jeg har lyst til å banke noen.'"
Med de klumpete albuene sine.
Han hadde poser med væske som hang fra begge albuene.
Legen sa: "Jeg kan tappe det."
Han sa: "Nei.
Barnebarna liker dem."
Jeg var hjemom, jeg tok en kort pause fra turneen
for å dra hjem til jul, og samtidig
dro jeg for å få renset tennene,
fordi døden kommer jo inn gjennom tannkjøttet.
Og jeg og min far hadde samme tannlege,
dr. Hernandez, og det var gøy å treffe ham.
Under rensingen sa han: "Jeg savner faren din!"
Jeg sa: "Ja, jeg også!" Han sa: "Nei, du skjønner ikke.
Du må lese Yelp-anmeldelsene mine."
Her er et ekstranummer på denne delen av turneen.
Faen, jeg har ikke…
Jeg har ikke brillene, jeg filmer.
Hiv opp noen briller.
Hvem som helst av dere.
Ikke få panikk, liksom.
Bare sleng dem opp på scenen.
Lesebriller, de må ikke ha en spesifikk…
Var det deg?
Rengjør du dem med salami, eller?
Tuller. Vær takknemlig. Jeg setter pris på det.
Dette er min fars Yelp-anmeldelse.
"Fem stjerner.
Min tannlege-teori er at om det ikke gjør vondt, ikke fiks det.
Som 84-åring har det fungert nokså bra for meg.
Nå har jeg endelig et unntak fra regelen.
Det unntaket er James Hernandez.
Det sløses ikke med tid med Jimmy ved roret."
"Han har gullhender,
og fikser munnproblemene dine kjapt og effektivt.
Kvitt deg med din gamle møkka-tannlege, og bytt til den beste.
Si at Schleppy sendte deg."
Herregud.
Så vittig.
Han kalte seg selv en omvendt snobb.
Jeg prøvde å forklare at det bare er en snobb.
Men han hatet rike folk.
De dro til Florida på vinteren en stund,
fordi det er en jødisk lov…
Han satt på Starbucks og slengte fornærmelser.
Han satt der, og en fyr i en Bentley parkerte foran.
Min far stilte seg foran den og bare…
"Fint for deg!
Flott, du har fått deg en Bentley.
Én sånn kan sikkert mette 100 000 i Afrika.
Men du trengte en Bentley. Bra jobba."
Min stemor ringte og sa: "Det er rart.
Din far har blitt slått i ansiktet tre vintre på rad."
Om han så noen med en Rolex sa han:
"Å, fin Rolex.
Min Timex kostet 30 dollar, og tåler vann, men fint for deg.
Du trenger en Rolex. Nå vet alle at du er rik."
Han hatet rike folk,
helt til jeg begynte å tjene penger. Da sa han:
"Jeg flyr aldri på økonomi igjen!"
Og min biologiske mor, Beth Ann O'Hara…
Jeg vet at enkelte av dere prosesserer det.
Hun giftet seg med en irsk katolikk. Hun er helt jødisk,
dere kan fortsatt runke over meg.
Beth Ann døde for åtte år siden.
La meg beskrive henne.
Hun var naturlig vakker, uten sminke.
Hun hadde på seg
selebukser fulle av maling, fordi hun malte i dem,
og sokker i to ulike farger.
Hun hadde et smykkeskrin, fullt av pins med politiske slagord.
Ingen bh.
Nipsene ute, faen ta gubbeveldet!
Stikk i strid med det var personligheten hennes…
Dette er ikke en original beskrivelse,
men hun var akkurat som
Diane Chambers i Cheers.
Hun sa for eksempel "efter", og "hvorhen".
Grammatikk, diksjon og uttale var noe hun brant for.
Jeg husker da vi var sammen som liten, og vi bestilte mat. Hun sa:
"Jeg tar en frokost-croissant."
Vi bor i Manchester, New Hampshire.
De sier "avocaydo" der.
Jeg bare: "Mamma…"
Jenta sa: "Hva for noe?"
"Croissant. Frokost-croissant."
"Mamma, si 'croissan'wich'.
Vi er på Burger King, hold nivået."
Hun…
Hun var regissør på et folketeater i Manchester, New Hampshire.
Hun var den fødte regissør.
Små anmerkninger og korreksjoner til alle hun møtte.
Hun fylte ut alle spørreskjemaer hun kom over.
Hun var fortellerstemmen for den lokale kinoen, Bedford Mall Cinemas.
"Alle rabatterte matineer koster bare to dollar fra mandag til lørdag."
Og hun fikk jobben
fordi hun klaget.
Hun gikk inn og sa: "Jeg ringte for å høre hvilke filmer som vises,
og mannen på telefonen var umulig å forstå.
Han hadde ingen diksjon, jeg skjønte ikke et ord."
De sa: "Vil du gjøre det?"
Hun sa…
"Jeg…
Altså, jeg vet ikke.
Ja, ok!"
En stjerne var født.
Hun løy aldri.
Det hadde ikke falt henne inn å lyve, selv for å skåne følelser.
Hun gjorde det ikke.
Hun regisserte et stykke, og en ung skuespillerinne spurte:
"Beth Ann, tror du jeg kan slå gjennom?"
Hun sa: "Nei!"
Det vet jeg bare fordi jeg spurte min søster Susie
om hun hadde noen historier om mamma, og hun fortalte meg den.
"Hvordan vet du det? Så du det?" Hun sa nei.
"Mamma sa det, fordi hun ikke forsto hvorfor jenta gråt."
Den jenta…
Pam Sullivan.
Riktig, dere har aldri hørt om henne.
Ikke talentfull.
Manglet det lille ekstra.
Men hun var moren min.
Jeg satt med henne da hun lå for døden,
og jeg holdt hånden hennes.
Det var stille en stund,
og dette var det siste hun sa til meg. Hun så på meg og sa:
"Håret ditt."
"Det er så tørt."
Hadde ikke forandret det for all verden.
Det høres ut som jeg kritiserer henne, men jeg er takknemlig.
Hun ga meg alltid sannheten, og det var ofte kjipt.
Men av og til var det hyggelig. Da visste jeg jo at det var sant.
Jeg tror vi trenger flere som Beth Ann i verden.
Om det er noe som mangler i verden, er det sannhet.
Kalde, harde, bh-løse, sannsigende brystvorter.
Så kom Janice, min onde stemor.
Det kalte hun seg selv.
Hun var verdens hyggeligste dame.
Bare så dere kan danne dere et bilde…
Bleket, blondt hår.
Ansiktet dekket av sminke.
Negler som matcher skoene.
Full drakt.
Hun hadde en stil, og var veldig ulik min mor.
Og så hyggelig.
En dag hentet hun meg etter jobb. Jeg satte meg inn, og hun sa:
"Hva syns du om sminken min?"
Og fordi jeg er min mors datter
hadde jeg flere anmerkninger.
Men fordi jeg også var Janices datter
visste jeg at jeg måtte holde kjeft og si den var kjempefin.
Og takk og lov for det, for hun sa:
"Den er tatovert!"
Janice var veldig bokstavelig.
Hva betyr det? Jeg vet ikke selv, men hun trengte presis veiledning.
Ikke dum, bare bokstavelig.
Hun var god i sport, for hun kunne lære hvert trinn.
Som når jeg setter opp håret i en hestehale. Det er bare…
Ikke sant? Hun hadde nok tenkt:
"Dra håret gjennom, og vri. Så drar du håret gjennom den."
Alt foregikk steg for steg.
Som når du rører egg. Du føler deg fram.
Jeg føler at Janice hadde sagt: "Stikk gaffelen inn,
og lag hundre små sirkler."
Jeg satt i bilen med henne, og sa:
"Janice, har du en ChapStick?"
Hun så etter, og sa:
"Helsike.
Vennen, beklager, jeg har ikke det."
Jeg sa: "Det er greit."
Litt senere sa hun:
"Jeg har noe som heter Vaseline Lip Therapy."
"Ja, flott. Jeg…
Du vet jeg ikke sponses av ChapStick?"
Min søster Laura er en skikkelig kunstner. Hun driver med alt mulig.
Hun malte noe, og tenkte: "Det passer Janice."
Hun sendte det i posten, og Janice fikk det.
Hun ringte Laura og sa: "Hvordan visste du det?"
Laura sa: "Visste hva?"
Hun sa: "Det er alle fargene mine.
Lysebrun, bronse og leopardmønster."
Hun, altså…
Jeg har drevet med standup siden jeg var 17.
Når jeg tenker tilbake på mine yngre år,
og hvor bedriten og dømmende jeg var…
Det er så flaut.
Jeg husker at jeg tenkte:
"Damer i leopardmønster er så teite. Det er så kleint.
Bare gamle jødiske og italienske kvinner bruker leopardmønster."
Så fylte jeg 50,
og innså at det er et artig mønster.
Da pappa og Janice ble eldre,
og var hos legen,
fikk vi dem til å ta opp lyden på mobilen.
Så kunne de legge det ut på familiens WhatsApp-gruppe
så alle fikk høre, og se til at alt ble tatt hånd om.
Og Silverman-familien er så langt oppe i ræva på hverandre
med WhatsApp-grupper, når det er sagt.
Vi har Silverman-foreningen, alle i én WhatsApp-gruppe.
Vi er fire søstre, og vi har en søster-gruppe.
Og så alle søstrene unntatt én,
i alle mulige kombinasjoner.
Janice skulle til legen,
og vi visste at utfallet ville bli dårlig.
Vi var nokså sikre på et veldig dårlig utfall.
Vi fikk dem til å ta det opp, og…
De la det ut på WhatsApp.
Vi hørte på det,
og hørte legen si:
"Janice, beklager at jeg må fortelle deg dette,
men du har langt framskreden bukspyttkjertel…"
Så hører du plutselig
en veldig høylydt,
rumlende fis…
Sikkert tre sekunder lang.
Jeg vet at folk ser på tre sekunder som veldig kortvarig.
Men om du tenker over det, med tusenogén…
Det er en stund, ikke sant?
Og jeg vet det er faren min.
Dere tenker nok: "Ja, jeg tipper Schleppy feis ofte."
Jeg har aldri hørt ham fise i mitt liv.
Jeg vet at han ikke var utstyrt til å takle dette,
så kroppen hans tok over.
Jeg satt og tenkte: "Framskreden bukspyttkjertel-hva for noe?"
Men jeg tolket konteksten.
Deres ulike reaksjoner på denne opplysningen…
Jeg lyttet fortsatt, og Janice bare…
Hennes reaksjon er typisk Janice.
Hun sa bare:
"Vel, jeg får gjøre alt du ber meg om.
Jeg kan gjøre alt du sier, og kjemper imot."
Det var så typisk henne.
Og min fars reaksjon
var det sprøeste jeg har hørt i hele mitt liv.
Helt sant.
Du hører ham si:
"Jeg er alene!"
Så sier han:
"Jeg er enke!"
Og jeg vet at min mor, Beth Ann, sier fra oven:
"Enkemann." Men mamma…
Det var så sprøtt.
Jeg er utpekt som pappahviskeren, og ble satt til å ringe ham.
Og jeg måtte si: "Pappa, du kan ikke si sånt
foran din levende kone."
"Nå må du skjerpe deg, ok?
Dette handler ikke om deg, men om Janice. Du må ta deg av Janice.
Du må være fokusert. Du kan ikke kollapse nå."
Han sa: "Jeg vet det." Så begynte han å gråte.
Jeg hadde aldri hørt ham gjøre det, ikke sant?
Han sa: "Jeg vil bare ikke leve i en verden uten min Janice.
Jeg vil ikke være her uten henne."
Jeg ville trøste ham, famlet etter ord, og sa:
"Statistisk sett slipper du det."
Og…
Altså…
Jeg ante ikke at det ville bli sant.
Det er så klart…
Det passer ikke å si "Hva var det jeg sa?"
Men vi la på, og han lovet å ta seg av Janice.
Dagen etter snakket jeg med Janice.
Hun sa at hun hadde spurt ham om et glass vann.
Og han sa:
"Hvor er det?"
"Hvor er vann?"
Det er i albuene dine, pappa.
"Finn et sugerør og stikk det inn. Så kan hun forsyne seg."
Det sier seg vel selv at alle fire søstrene og noen barnebarn
samlet seg i leiligheten deres, og fikk liksom…
Vi var doulaer for dem gjennom døden.
Og døden er…
Det er vanskelig for meg,
og det er det
som gjør meg unik.
Nei, jeg vet at det ikke er det.
Men det er vanskelig for meg.
Det er vanskelig for meg å drepe små insekter, til og med.
Og det er nesten umulig
å få det til å se ut som selvmord.
De er så små.
Vi hadde masse fluer i huset, og jeg vil ikke drepe noe.
Jeg åpnet døra, og veivet dem ut som en flygeleder.
"Fly!"
Men sant skal sies,
de er jo husfluer.
De var i sitt rette element, så jeg lot det fare.
Men det var for mange fluer på soverommet vårt.
Det ble for mye, jeg likte det ikke.
Jeg likte det slett ikke.
Og Rory bare…
Jeg kan si det på fancy vis.
Rory.
Rory sa:
"Skal jeg bli kvitt dem?"
Jeg sa: "Hva mener du med å bli kvitt dem?"
Han sa: "Vil du få dem vekk?"
Jeg sa "Ok."
Jeg forlot rommet, lukket døra,
men sto der og lyttet.
Plutselig hørte jeg smekking og smell, og bare…
Han må ha hørt meg skvette.
Så ble han stille.
Så hørte jeg ham åpne vinduet, og si:
"Ha det, dere!
Fly trygt!"
Jeg vet det.
Jeg vet det var for min del.
Jeg vet at han myrdet dem, men han løy for meg, ikke sant?
Jeg tror jeg har en forkjærlighet for fluer fordi…
Herregud, snakker vi om fluer enda? Ja.
Jeg har fire minutter til om fluer.
Men for lenge siden lærte jeg noe morsomt.
Fluer lever bare i 24 timer.
Det er hele deres levetid.
Det er noe ved det som er vakkert, hjerteskjærende og poetisk.
Et helt liv på én dag.
Vet ikke, jeg syns bare det er…
Faktisk, da jeg fikk vite det
var jeg forfatter og skuespiller på Saturday Night Live.
Takk. Jeg gjorde et uutslettelig inntrykk.
Og…
Det var 1993/94-sesongen,
for å gi et bilde av hvor bra jeg ser ut.
Jeg hadde nettopp hørt det, og det var Phil Hartmans siste år.
Ikke i levetid, altså.
På showet. Han endte opp med å lage NewsRadio.
Han var så snill, og sa:
"Skriv en sketsj vi kan gjøre sammen."
Jeg sa: "Ok!". Så jeg skrev en sketsj om fluer.
Den begynte med en Star Wars-aktig rulletekst med forklaring.
"Fluer lever i 24 timer." Bla, bla, bla.
Og han spilte en eldre flue på dødsleiet,
tjuetre og en halv timer gammel.
Og jeg var en ung flue som nettopp hadde fått vinger.
Han forklarte hvordan verden fungerer.
"Jeg husker klokka 12." Eller noe sånt.
Og…
Husker ikke alt, men til slutt
kom det en hund som dreit, og gikk.
Og han sa til meg:
"Gå og forsyn deg, småen."
Utrolig nok kom den aldri på lufta.
Jeg syns fluer er så søte.
Jeg forstår ikke hvorfor vi dreper dem.
Vi elsker dyr når de er små.
Men når de blir for små, tenker man:
"Drep dem."
Dere er monstre.
De er jo så små, med ørsmå vinger og digre øyne.
Og de gnir hendene sammen, som om de klekker ut en plan.
Jeg pusset tennene, og så en liten baby-flue, med nyvokste vinger.
Og jeg sa:
"Velkommen til verden, kompis. Det blir et skikkelig eventyr."
På kvelden vasket jeg ansiktet, og der var han,
nedslitt og gammel, og…
Han fløy ikke lenger.
Han vaklet og haltet innimellom.
Og jeg sa: "Du klarte det, kompis."
"For en tur."
Og Rory var på badet.
Og han sa:
"Tror ikke det er samme flua."
Men akkurat i dette øyeblikket, i landet vårt,
vil jeg ikke at en mann skal fortelle meg noe som helst.
Det er jo ikke riktig, men det er det jeg føler.
Jeg sa: "Det er den samme, men takk!"
Så har han faen meg nerver til å si:
"Er du sikker på at fluer bare lever i 24 timer?"
Jeg sa: "Vet du hva? Kanskje du bør sjekke.
Hva vet jeg, jeg er jo en jente. Har sikkert bare drømt."
Og han trakk seg. "Ok, ok…"
Jeg sjekket det etter hvert, og de lever i en måneds tid.
Jeg vet ikke, liksom…
Jeg gir faen! Nei da.
Janice døde altså først.
Fire måneder på dagen.1
Hun elsket livet.
Var omstillingen for kjapp?
Hun var så livsglad, og ville leve, ikke sant?
Hun gjorde alt riktig.
Og det sugde.
Nå bør jeg kanskje nevne
at jeg selger varer på denne turneen.
Er ikke det gøy?
Jeg har aldri solgt varer før.
Vi har Schleppy-hatter, og t-skjorter med Postmortem på.
Store, grå collegegensere med Silverman-trykk.
Føles som om jeg gikk på college.
Jeg har aldri hatt varer før, men jeg tror at mine foreldre
hadde ønsket inntjening på dette.
Takk.
Som sagt, Janice døde først, og vi visste at det kom.
Den kvelden hadde jeg dratt hjem og lagt meg.
Jeg fikk en SMS fra min søster, Susie, som er rabbiner, klokka 07.
Og hun sa…
Hun sa: "Janice døde rundt klokka 02.
Hun er her enda, og pappa sover.
De holder hender."
Hun sa: "Som regel hadde pappa vært våken,
men jeg tror at han, inn til margen, er klar over det, og…
Han vil ikke konfrontere det.
Men jeg er her, og sitter med ham når han våkner."
Jeg sa: "Ok, bra."
Og plutselig husket hun en vits
som hun og pappa alltid elsket.
Vitsen er noe sånt som at en bror ringer sin bror, og sier:
"Katta døde."
Broren sier: "Ikke bare si at katten er død."
"Hva skal jeg si, da?"
"Ring og si at katten er på taket, og vi får henne ikke ned.
Så kan du ringe og si: 'Vi er hos dyrlegen, det lover ikke godt.'
Så kan du ringe og si at katten er død."
Broren sier: "Ok, unnskyld, da."
Broren sier: "Ja, greit. Er mamma ok?"
Du har skjønt den alt.
Han sier: "Hun er på taket, vi får henne ikke ned."
Så nå er Susie, rabbineren…
Hun husker hele greia på et blunk, og ler hysterisk.
Hun er rabbiner, men når hun er i gang, stopper det ikke.
Det er høylydt, tårene renner, og hun klarer ikke å slutte.
Nå er hun livredd for at pappa skal våkne og spørre hvorfor hun ler.
Så måtte hun si: "Janice døde."
Hun tekstet meg og sa:
"Når han våkner, bør jeg si at Janice er på taket og nekter å komme ned?"
Og jeg bare:
"Ja!"
For vi er en bekmørk, forskrudd familie, men jeg…
Jeg kom på bedre tanker, og sa: "Nei, vær rabbiner.
Senere på dagen
skal jeg si det."
Men det rare er at vi har sørgeperioden nå.
Det er så mye logistikk. Man forventer ikke det.
Det er ikke som på film, det er så mye å gjøre.
Det føles fælt å si det. De var pliktoppfyllende folk,
men det sykeste er at de ikke hadde en dødsplan.
Vi satt igjen med så mye å gjøre. Jeg vil ikke legge skylda på…
For all del, de var bare 80 og 85 år.
Hvem hadde forventet det?
Og jeg visste omtrent hva de ønsket. Pappa sa alltid:
"Hiv meg i ei furu-kiste og grav meg ned. La meg dytte opp blomstene og trærne."
Jeg tror Janice hadde ønsket en femstjerners, silkeforet…
Med en snor opp til en bjelle, bare i tilfelle.
Jeg husker at de var på besøk hver søndag, på bagels og kremost.
Det var min favorittdag.
De var innom for kanskje to år siden,
og alle satt ute i hagen
mens pappa og jeg var på kjøkkenet, og jeg spurte ham:
"Er du redd for å dø?"
Han sa: "Slett ikke.
Jeg husker ikke noe fra før jeg ble født, og vil ikke huske noe etter."
Men så sier han:
"Men jeg er redd det vil gjøre vondt."
Og pappa var pysete når det gjaldt smerte.
Det er sant. Han var redd for smerte.
En gang tok han EKG, der du får klistrelapper overalt.
Han nektet å dra av klistrelappene.
"Jeg er redd for luggingen.
Jeg lar dem løsne av seg selv."
Og han gjorde det. Det tok ukevis.
En gang var han i bassenget, dekket av EKG-klistrelapper.
Han så ut som
en hund som nettopp hadde valpet.
Så han var ikke redd, bare for smerte.
Legen hans ringte mens vi pleiet ham, etter at Janice hadde gått bort.
Jeg var kontaktpersonen, så jeg tok telefonen ute på gangen,
og legen, dr. Nortman, sa:
"Vi har svarene på din fars blodprøve.
Han er døende. Han må legges inn på sykehuset."
Jeg sa: "Jeg vet ikke, vi har sagt han skal få slippe sykehus.
Han hater å være der."
Legen sa: "Som lege må jeg anbefale innleggelse.
Som menneske tror jeg at det er greit.
På sykehuset lever han noen dager til, men det blir sykehusdager.
Nå er han hjemme, omgitt av familien, og det er nok riktig valg."
Så sa han:
"Han kommer til å dø av nyresvikt,
som tilfeldigvis er en smertefri død.
Etter hvert blir alt tåkete, nesten euforisk, og så er det over."
Jeg var så glad på pappas vegne, og løp inn på rommet hans.
Jeg skulle nok ha ventet litt.
Jeg sa "Pappa, gode nyheter!"
Han sa: "Hva?"
"Demp forventningene, du er døende."
Men jeg sa: "Du slipper flere medisiner." Han tok sikkert 40 piller om dagen.
"Ikke flere medisiner?"
Jeg sa: "Niks, det holder.
Og alle skal bo her sammen med deg for alltid."
Og… Hva?
Han visste hva jeg mente.
Så fortalte jeg hvordan han kom til å dø,
og at det ikke ville gjøre vondt.
Skuldrene sank, og han var så glad. Alle la seg i senga med ham.
Det var en flott død.
Vi sang gamle leirsanger. Han elsket å dra på leir.
Vi fortalte artige familiehistorier.
Jeg laget en spilleliste med alle de store hitene
fra sommeren da han var 17.
Det var nok hans lykkeligste sommer.
Han kunne hver eneste sang utenat.
Det var ganske kult.
Så, Janice var borte, pappa nærmet seg,
og jeg snakket med samme begravelsesagent som for Janice,
for å være forberedt.
Jeg gikk inn på rommet til pappa og sa:
"Pappa, jeg vet at du ville begraves,
men har du noe imot å kremeres, fordi…"
Det jeg snart skal si
blir tøft å høre for jøder, men jeg…
Jeg fikk rabatt på Janices gravsted.
Jeg gjorde det, altså.
"De kaller det 'pluss én',
og du kan bli begravet med henne, omtrent en meter over,
men må kremeres for å få plass.
Han sa:
"Jeg gir faen. Jeg er død."
"Så medgjørlig du er. Vi tar den, takk."
Begravelsesagenten sa:
"Var det din far?"
Jeg sa: "Ja.
Og han sa:
"Vi kan ikke avtale kremering for noen som fortsatt lever."
Det låt som om jeg var helt jævlig.
Jeg sa: "Et jødisk begravelsesbyrå
burde ikke tilby kremering.
Er du plutselig regelrytter nå?"
Hva skal jeg liksom gjøre? Kremering tar mellom en og to uker.
For jøder skjer begravelsen neste dag.
Det er veldig kortreist, og…
Så sa jeg: "Og forresten,
Janice hadde tatoveringer."
Altså, på leppene og øyenbrynene, men hun hadde jo det.
Men så tenkte jeg at vi ikke trengte asken for å ha begravelsen.
Det er jo…
Han er ikke der.
Det er for vår del at vi har en begravelse.
Tror ikke at noen sier:
"Hvor er asken hen, da?"
Vi hadde en herlig begravelse, og noen uker etter fikk vi asken,
og vi fire søstrene hadde en samling, men…
Jeg vet ikke.
Psykologen min sa:
"Dine foreldre, den du er glad i, de er ikke i en kiste nedi jorda.
De er i bilen med deg på vei til kirkegården,
og er med deg på vei hjem fra kirkegården."
Det tror jeg på. Selv er jeg gudløs,
men jeg tror på vitenskapen, og jeg vet
at energi ikke kan bli skapt eller ødelagt.
Jeg skrev det, og…
Det tror jeg på.
Våre kjære ligger ikke under bakken, i kroppen sin.
Men deres energi,
deres essens, deres "-het" er der ute.
Jeg tror faktisk at de vi er glade i, våker over oss.
Kanskje ikke hele tiden, men i viktige øyeblikk.
Som når vi onanerer, eller…
Sarah, da…
Vet ikke hvorfor jeg sier sånt.
Jeg tror jeg…
Jeg må tenke det
for å kunne komme, men…
Men showet er så trist at jeg blir nervøs, og overkompenserer.
Det er en balansegang.
Men jeg tror at våre kjære våker over oss
mens vi onanerer.
Beviset er et lavmælt "Oi!"
"Oi!"
Jaha? Ok.
Takk.
Så, pappa lå for døden.
Og herregud, han var så morsom.
En gang sa han…
Han samlet alt av krefter, og sa:
"Jeg har ombestemt meg.
Jeg vil leve."
Og min søster Susie, rabbineren, sier:
Jeg sa: "Susie, han kødder med deg."
Susie så showet da jeg var på turné for noen uker siden.
Hun kom bak kulissene og sa: "Tuller du?
Det var du som gispet,
og det var jeg som sa at han køddet med deg."
Og så måtte jeg forklare for henne at
det er ikke sånn hun er i dette.
Vi byttet på å sitte med ham, og sove ved siden av ham…
En gang
var det Rory som satt med pappa.
Pappas mobil ringte.
Jeg forstår ikke hvordan gamle folk…
De kan ikke bruke smarttelefoner, men klarer å hacke seg inn
og sette volumet på 1000, og…
Og ringetonen var "Star Spangled Banner".
Rory sa: "Vil du at jeg skal svare?
Det er en som heter Steve Forman.
Pappa sa: "Ok."
Han setter på høyttaleren, holder den fram, og Steve Forman sier:
"Schleppy, si det ikke er sant!"
De har en hyggelig samtale, og legger på.
Pappa sier til Rory:
"Vet du hvem det var?
Har du noen gang hørt om surimi?"
Rory sa:
"Ja, det brukes av og til i sushi, sant?"
Pappa sa: "Den fyren oppfant surimi."
Han sjekket det, og det stemte.
"I 1970, og nå er han rik."
Rory sa: "Så utrolig. Hvor møttes dere?"
Pappa sa:
"Dunkin' Donuts."
De møttes på Dunkin' Donuts, og nå snakker de sammen på dødsleiet.
Mange av mine venner kom for å si farvel,
fordi pappa spilte poker med oss.
Mange av mine komikervenner kjente ham.
Og Jeff Ross, dere vet om Jeffrey Ross, kongen av roasting.
Byens beste på roasting.
Han har vært gode venner med mine foreldre i lang tid.
Han kom for å møte ham, og da han kom inn sa han:
"Schleppy, dårlig nytt.
Tror ikke du kan være nødkontakt for meg lenger."
Og…
Han satt med ham, og faktisk,
Jeff introduserte min far og Janice for en venn av ham,
en eldre tryllekunstner ved navn Bernie Shine.
De var venner de siste ti årene.
Og pappa og Janice hadde sett Bernie opptre seks måneder tidligere.
Jeff satt der med min far, og sa:
"Skal jeg FaceTime Bernie, for å ta farvel?"
Han sa: "Ok."
Han FaceTimet ham, og holdt opp mobilen.
Bernie svarte, og sa: "Donald, så leit."
Pappa sa: "Bernie,
showet ditt var så dårlig at det tok livet av Janice."
Så sa han:
"Og jeg føler meg heller ikke bra."
Han herjet, mens han lå for døden.
Og han skulle jo liksom… Dette skulle være slutten.
Etter hvert hadde vi egentlig sagt alt,
og han bare…
…ikke død, ikke sant?
Det ble i grunn litt ukomfortabelt.
Det var kleint, og…
Jeg satt der med ham, og vi hadde fått ut alt.
Jeg sa:
"Vil du se på TV?"
Han sa: "Ok."
Og vi så på…
Vi så på serien Beef, med Ali Wong og Steven Yeun.
Dystert som faen, vi elsket den. Helt fantastisk.
Vi så tre episoder, og så dro jeg hjem for å sove.
Jeg kom inn neste morgen, og sa: "Schleppy, klar for fjerde episode?"
Han sa:
"Jeg så den."
"Så du den uten meg?
Ok, hvilken episode er du på?" Han sa:
"Jeg så hele greia."
Min far slukte Beef på dødsleiet.
Det burde vært reklamen for Beef.
Han hadde en venn som het Barry Tatelman.
Skikkelig mensch.
Vi ble kjent med ham for 15 år siden.
Han oppsøkte min far.
Han fant ham på Facebook, og var venner i 15 år.
Hvorfor søkte Barry Tatelman etter min far?
Fordi min far var leirskolelæreren hans, og forandret livet hans.
Og siden han døde
har flere gamle menn ringt inn til podkasten min og sagt:
"Din far var leirskolelæreren min, og han forandret livet mitt."
Han forgrep seg på dem.
Forløsende latter.
Så Schleppy døde, smertefritt, som lovet.
Og det er så rart, for nå har jeg ingen foreldre.
Det fins ingen alder der man er klar for å ha ingen foreldre.
Først min stefar, John O'Hara,
som ikke engang ble nevnt i forestillingen.
Så herlig.
Min mor, Beth Ann,
som ikke slapp uskadd fra det, sånn sett.
Og så Janice, og nå faren min, og…
Min erfaring er at…
I starten følte jeg meg retningsløs, kan man vel si.
Og…
Så følte jeg noe identitetskrise-aktig.
Hvem er jeg uten dem? Ikke sant?
Hvem er jeg
uten dem?
Og om du noen gang lurer på hvem du er,
se på annonsene som blir sendt
utelukkende til din mobil.
Det er ditt sanne jeg.
Nå vet alle om målrettede annonser.
Siri lytter til deg, og Alexa…
Alt du søker på samles opp, og mates tilbake til deg.
Men på et tidspunkt skjedde alt dette
uten at vi visste om det.
For eksempel, jeg så på mobilen og sa:
"Herregud, jeg snakket nylig om culotte-bukser."
Annonsene kom bare, og når jeg tenker tilbake på det
er det flaut hvor indignert jeg var.
Jeg husker at jeg sa:
"Jeg leste kronikkene i The New York Times på mobilen,
og plutselig får jeg en annonse
for ilovecum.com?"
"Barn kunne ha fått dette!"
"Hvorfor skal The New York Times
selge annonseplass til sånne folk?"
Og det gjør de så klart ikke.
Det er bare fordi telefonen min
kjenner meg.
Ikke tro at jeg taster inn ilovecum.com…
For det første, det er en .org, men…
Ante ikke at det var en nettside.
Jeg skrev bare inn søkeord, som for eksempel
"peniser som ejakulerer" eller noe.
Og mobilen sa: "Slutt å skrive, jeg fikser det."
Og så sendte den meg dit, ikke sant?
Det var som om mobilen min sa:
"Da du bare så ett sett med fotavtrykk…"
"…da bar jeg deg."
"Jeg har deg."
Jeg vet dere tenkte:
"Om denne sæd-vitsen ikke refererer til Jesus, går jeg."
Men jeg leverer varene.
Jeg leverer Gud kjærlighet.
Jeg sa cum.com så mange ganger
at nå får dere de reklamene.
Som sagt, vi var midt i sorgperioden, og…
Jeg syns det er interessant, fordi
tre av fire av oss er gudløse.
Av søstrene, ikke samfunnet generelt.
Det hadde vært fantastisk.
Men vi sørget i søster-gruppen vår på WhatsApp.
Og det slo meg at sorg er ganske likt religion.
Vi prøver å bli kloke på noe som er utenfor vår fatteevne.
Vi prøver å forstå noe som kanskje er uforståelig.
Og som Susie skrev,
"Dere, to fugler landet på vinduskarmen min,
og jeg vet det var dem."
Og Jodyne og Laura sa:
"Det var dem!"
Og jeg ville bidra.
Jeg reagerte med et hjerte.
Laura sa: "Jeg var på Target,
og en dame kom bort og sa at jeg kledde lilla utrolig bra.
Og jeg vet det var Janice."
Og Susie og Jodyne sa: "Det var Janice!"
Og jeg bare…
Ikke sant?
Men noe Jodyne sa påvirket meg. Hun sa…
Hun sa: "Dere,
jeg feis i fire sekunder."
Og jeg sa: "Det er pappa!"
Jeg savner ham enormt mye.
Jeg er ok, men jeg savner ham.
Det som overrasker meg veldig er at
jeg savner ikke unge, spreke pappa,
den som passet på meg, og kom og så meg spille kamp.
Jeg vet ikke hvorfor, men jeg savner slutten.
De siste dagene.
De stille stundene der jeg tok meg av ham,
når han faktisk måtte si fra om han måtte tisse.
Så måtte jeg løfte penisen hans opp i et kar, og...
"Penis i et kar" låter som
en dessert på TGI Friday eller noe.
Det er ikke det. Og…
Men mens det pågikk,
selv det å tørke ham i ræva,
og bytte bleia hans…
I starten sa jeg: "Pappa, er du flau?" Og han sa:
"Jeg gir da faen."
Og da jeg visste det, kunne jeg…
Jeg nøt det jo ikke, men…
Det var en ære. Jeg ville holde ham ren, ikke sant?
Kanskje dere tenker: "Æsj, det vil jeg aldri gjøre."
Men det skal dere. Du får det til.
Som når noen sier: "Jeg vil ha hund, men ikke plukke opp dritten."
Og på første dag sier du: "Flink gutt! Helledussen!"
Det forsvinner, og du bryr deg ikke. Du vil gjøre det.
Det var i slike øyeblikk,
da jeg fikk rengjøre ham,
fikk jeg sagt til ham:
"Pappa, jeg er glad i deg," og "Pappa, takk."
Og, ikke sant,
"Hvem er det som tørker bæsj fra stumpen nå, din jævel?"
Tusen takk!
Takk, Beacon Theater.
For et fantastisk publikum.
Å, så bra.
Takk.
DEDIKASJON
Dette er Crazy Sophies mann.
Jeg spyr når jeg ser hva andre butikker gjør
for å lokke deg til rådyre butikker.
Bruk tid på kjøpesenteret, og pengene på Crazy Sophie's.
Om du vil ha det beste, men ikke bla opp for det,
er Crazy Sophie's Factory Outlet svaret!
Dette er min første hva faen det nå heter.
En av mange som venter.
Du vil le Du vil gråte
Du vil stinke Du vil sukke
Og sånn ser en feminist ut!
Jeg må snakke med deg om noe.
Å ja?
Jeg har tenkt på dette.
-Hører du etter? -Ja.
Tror ikke du bør være nødkontakt for meg lenger.
Jeg vet ikke. Jeg tror jeg burde være det.
Ja vel, men da må du stille opp.
Ja.
-Er du fortsatt med kjæresten din? -Ja.
Hva sa han?
"Er du fortsatt med din søte kjæreste?"
Prøver du å pule dama mi?
-Hei, kjære. -Hei, Sarah.
Det er sabbaten, så jeg ville ringe deg.
Å ja, jeg fikk det nye batteriet til sykkelen.
Takk for at du fant fyren, jeg elsker det.
Jeg kan nok sykle til Fargo på den,
så bare avbestill flybillettene.
Dette holder så mye strøm.
I alle fall, eller som de sier i New Hampshire, iallfall,
jeg elsker deg, håper du har det bra.
Ha det. Hvordan legger jeg på faenskapet?
Tekst: Kristian Vilnes Opdahl