Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Asta e vocea mea cea mai joasă!
Doamne, uite-o pe Ali Wong!
Jerry!
ODIHNEASCĂ-SE ÎN PACE
Părinții mei?
Doamnelor și domnilor și toți ceilalți!
- Aplauze pentru fosta mea iubită. - Tina și Amy! Așa da!
Cum mi-a scăpat asta?
Aplauze pentru prietena voastră, dar și a mea, Sarah Silverman!
Mulțumesc!
Accept.
Dacă nu aplaudați la fel și la sfârșit, show-ul va fi fost un eșec.
Mă îngrijorează că vă pregătiți să fiți dezamăgiți.
Dar mă bucur mult că sunteți aici și sunt fericită să fiu în New York!
Suntem la Teatrul Beacon.
Sunt la mijlocul turneului meu.
Am ajuns să iubesc viața de turneu, mai ales acum.
În primul rând,
fiindcă îmi place mult să am contact cu publicul,
mai ales acum.
Și, în al doilea rând, fiindcă am devenit…
ahtiată după hoteluri.
Îmi plac hotelurile foarte frumoase.
Știți cum vă dați seama dacă un hotel e elegant?
Dacă te întorci în cameră,
iar capătul hârtiei igienice rămase pe sul a fost împăturit într-un triunghi perfect.
Nimic nu-ți dă o senzație mai puternică de lux
decât să știi că degetele unui străin…
s-au ocupat de un lucru
cu care te vei șterge la fund la un moment dat.
Așa trăiește cealaltă jumătate.
Da…
Eu și Rory, iubitul meu, suntem împreună de cinci ani.
Ar trebui să-i pot rosti numele, dar e ridicol.
Rory.
E un timp destul de lung și e nevoie să înviorăm puțin relația.
În ultima vreme, am început să-l masturbez cu mâna mea nedominantă.
Ceea ce e grozav,
fiindcă simt ca și cum o face altcineva.
Da…
Am fost mândră de mine când m-am gândit la gluma asta.
Rory dormea lângă mine. L-am trezit și i-am spus-o.
„E bună gluma. Știi cum se cheamă asta?”
- „Străinul”! - „Străinul”!
„Străinul”.
Toți știu, în afară de mine. Nu mai auzisem termenul ăsta.
E ciudat, fiindcă mi se pare
că femeile, în general, cunosc experiențele bărbaților.
Trebuie să vedem lumea cu ochi de bărbat ca să supraviețuim.
Bărbații nu trebuie să facă asta, dar noi…
Dar asta mi-a scăpat. „Străinul”. Îmi place.
El continuă: „Da, eu o fac cu stânga
sau mă așez pe mână înainte ca să-mi amorțească puțin.”
Cu asta m-a fermecat complet.
Și cred că e ceva normal.
Facem chestii legate sex. De exemplu, vorbim despre fantezii.
Uneori, chiar în timpul sexului.
Odată, eram puși pe treabă, și să vedeți ce mi-a ieșit pe gură.
N-a fost planificat.
I-am zis: „Ai apărut pe neașteptate în tabăra mea.”
A avut o reacție…
Dar a dres-o. A zis: „Adică ești directoarea taberei, nu?”
„Da, exact!
Sunt directoarea taberei, da.”
Altă dată, eram deasupra lui… De ce mă mișc stânga-dreapta?
Poziția nu contează, dar eram în plină acțiune.
El zice: „Ce nebunie! Nici nu-ți știu numele de familie.”
Am intrat în joc.
I-am zis că e „Hitler”.
El…
A ejaculat imediat, ceea ce a fost…
A fost puțin derutant.
Chiar aici. Chiar între…
Între buza de sus și nas.
Tatăl meu și Janice, mama mea vitregă,
au murit în luna mai, anul trecut, la nouă zile unul de altul.
Mai am de lucru la gluma asta.
Dar chiar au murit. Eram foarte apropiată de amândoi.
Tata era cel mai bun prieten al meu.
Amândoi mi-au dăruit foarte multe.
Cel mai recent, cam o oră de material nou, așa că, să trecem la treabă!
E bine!
În regulă.
Să vă prezint personajele poveștii.
Mai întâi, tata, Donald Silverman, zis Schleppy.
Toată lumea îi zicea Schleppy.
S-a născut în Boston, apoi familia lui s-a mutat la…
Știai?
Cică: „Sunt din Boston!” Ești de lângă Boston.
Așadar…
S-au mutat în New Hampshire, și acolo m-am născut și am crescut.
Tata a avut un magazin de haine pentru femei.
Se chema „Outletul lui Sophie Nebuna”.
E amuzant. Când spun că sunt din New Hampshire,
lumea întreabă: „Sunt evrei în New Hampshire?”
Atunci trebuie să le explic că până și New Hampshire merită magazine.
Da…
Își făcea reclamă la radio.
Zicea: „Sunt Donny Nebunul. Prețurile de la mall îmi provoacă voma!”
Apoi enumera mărci cvasinecunoscute.
La sfârșit, zicea:
„Dacă vrei să cumperi ce e mai bun, dar ești zgârcit, vino la Sophie Nebuna!”
Cred că a numit magazinul „Outletul lui Sophie Nebuna”,
fiindcă îi plăcea rețeaua „Crazy Eddie” din New Yorkul anilor '80.
A vrut să facă ceva similar.
Și…
Dar îi trebuia un nume de femeie, fiindcă erau haine de damă.
Cum noi suntem evrei, a vrut să strecoare un nume oarecum evreiesc.
A ales numele Sophie: „Outletul lui Sophie Nebuna”.
Bunica mea, mama lui, s-a supărat,
fiindcă avea o prietenă bună în Boston, Sophie Moskowitz.
I s-a părut că tata o făcea nebună.
El i-a explicat:
„Mamă, dacă era numit după Sophie Moskowitz,
i-ar fi zis «Outletul lui Sophie Pocita».”
Mi s-a părut amuzantă povestea
și, în urmă cu mulți ani, am spus-o la o emisiune.
Nu mi-am dat seama atunci
că Sophie Moskowitz era încă în viață.
Da…
A provocat multă râcă între familii.
Dar m-am asigurat și răsasigurat
că acum e moartă, așa că…
Tata mă suna în fiecare sâmbătă.
Aproape niciodată nu răspundeam, fiindcă mesajele lui erau aur curat.
Am memorat câteva.
Îmi amintesc unul
de pe vremea în care toată lumea avea telefoane mobile.
Chiar și în New Hampshire.
Mă sună și zice: „Ghici unde sunt? La spălătoria auto. Îți vine să crezi?
Vorbesc într-o bucată de plastic, vocea urcă la cer și apoi vine la tine.”
La cer, da.
Apoi începe să exclame…
Avea geamurile coborâte la mașină.
Am ascultat mai multe minute cum era făcut fleașcă.
Tonalitatea exclamațiilor a fost una anume.
Nu o auzisem des.
Am fost la un film împreună când eram mai tânără. Doar la unul.
După titlu părea filmul perfect.
Nu era. Se chema Băieții nu plâng niciodată.
E un film excelent, dar nu te duce cu tatăl tău.
Da…
E o scenă absolut brutală cu o agresiune sexuală.
Pe durata acestei scene,
în liniștea mormântală din sală, se auzea doar…
Celălalt mesaj pe care îl păstrez în memorie…
Mă mutasem la Los Angeles
și primeam roluri în seriale de televiziune.
Într-o zi, m-a sunat și a zis:
„Știu că ești mare și tare la Hollywood acum.
Poate îți găsești timp în programul tău încărcat
să-l suni pe cel care ți-a dat viață.”
Se aude ca și cum ar închide, dar îi vine încă ceva în minte:
„Îți ridicam piciorușele ca să-ți șterg rahatul de la fund!
Găsește-ți un minut pentru mine.”
I-a plăcut să îmbătrânească. I se părea uimitor.
Știa că e adorabil. Îi plăcea că scăpa basma curată din orice.
Odată, mâncam sendvișuri în Los Angeles.
Apar doi tipi uriași, care vin la el și încep să-l amenințe.
El râde, iar ei pleacă. Eu zic: „Ce-a fost asta?”
„M-am dus să-mi umplu paharul de Cola și i-am văzut pe cei doi musculoși.
M-am dus la ei și le-am zis: «Auziți? Am chef de bătaie!»”
Cu coatele lui mici și umflate.
Îi atârna pielea plină cu apă la ambele coate.
Doctorul i-a zis: „Le pot drena.”
„Nu e nevoie! Nepoților mei le plac.”
Eram acasă.
Am luat o scurtă pauză de la turneu să merg acasă de sărbători.
În perioada aceea,
m-am dus să-mi curăț și dinții,
fiindcă, desigur, moartea se strecoară prin gingii.
Eu și tata mergeam la același dentist, dr. Hernandez.
A fost distractiv să-l văd.
Îmi curăța dinții și zice: „Mi-e dor de tatăl tău!”
„Da, și mie mi-e dor de el.”
El răspunde: „Nu înțelegi. Uită-te pe pagina mea de Yelp.”
Asta e ceva în plus pentru jumătatea asta de turneu.
La dracu', nu am… Nu port ochelarii, fiind un program special.
Să-mi dea cineva o pereche.
Nu vă înghesuiți, doar unul. Cineva.
Nu intrați în panică.
Aruncați-i pe scenă.
Sunt ochelari, nu au o anumită… Bine!
Tu mi i-ai dat?
Cu ce îi cureți, cu salam?
Glumesc. „Fii recunoscătoare!” Mulțumesc.
Iată recenzia tatălui meu pe Yelp.
„Cinci stele!
Teoria mea legată de dentiști e: dacă nu te dor dinții, nu umbla la ei.
La 84 de ani, pot spune că a funcționat bine pentru mine.
Acum, în sfârșit, găsesc o excepție de la regulă.
Iar excepția e James Hernandez.
Nu pierzi timpul cu Jimmy la cârmă.
Are mâini de aur
și îți repară problemele din gură rapid și eficient.
Scapă de dentistul tău de rahat și vino la cel mai bun!
Zi-i că te-a trimis Schleppy.”
Doamne!
Era foarte amuzant.
Își spunea snob invers.
Am încercat să-i explic că asta înseamnă tot snob.
Ura bogații.
Iarna, ai mei mergeau o vreme în Florida, cum fac evreii, e lege…
Stătea la Starbucks și se lua de oameni.
Cum stătea el acolo, un tip cu un Bentley oprește în parcare.
Tata se ridică și începe să aplaude.
„Bravo ție!
Te-ai scos! Ți-ai luat Bentley. Puteai hrăni 100.000 de oameni în Africa.
Dar ai nevoie de un Bentley. Bravo!”
Mama vitregă mă suna:
„Nu știu ce se întâmplă. E a treia iarnă când taică-tu ia bătaie.”
Dacă vedea pe cineva cu un Rolex, zicea:
„Frumos Rolex!
Timexul meu a costat 30 de dolari, și pot înota cu el, dar bravo ție!
Ai nevoie de un Rolex. Acum știu toți că ești bogat.”
Chiar ura bogații.
Până când am început eu să câștig.
Atunci a zis: „Nu mai zbor niciodată la clasa economică!”
Apoi, mama mea biologică, Beth Ann O'Hara.
Știu că unii dintre voi sunt contrariați.
S-a măritat cu un irlandez catolic.
E evreică. Puteți să vă masturbați cu gândul la mine.
Beth Ann a murit acum opt ani.
Să v-o descriu.
Era o frumusețe naturală, nu se machia.
Purta salopete pătate cu vopsea, fiindcă picta îmbrăcată în ele,
și șosete de culori diferite.
Avea o cutie de bijuterii plină cu insigne cu mesaje politice.
Nu purta sutien. Să se vadă sfârcurile! Jos bărbații!
În contrast cu toate astea, avea o personalitate…
Nu e o descriere originală,
dar era exact ca Diane Chambers din serialul Cheers!
Rostea cuvintele ca ea și…
Gramatica, dicția și pronunția erau pasiunile ei.
Mi-o amintesc din copilărie. Comandam mâncare. O auzeai:
„Aș vrea un croissant pentru mic-dejun.”
Locuim în Manchester, New Hampshire. Acolo nu știu să spună „avocado”. Adică…
Eu ziceam: „Mamă…”
Fata de acolo zicea: „Ce?”
„Un croissant, din meniul de mic-dejun.
Eu: „Mamă, e Croissan'wich!
Suntem la Burger King, vorbește să te înțeleagă lumea.”
A fost regizoare.
A lucrat la teatrul din Manchester, New Hampshire.
Era o regizoare înnăscută, avea mereu indicații,
îi corecta pe toți cei pe care-i întâlnea.
Întotdeauna lăsa o recenzie pe unde mergea.
Era și vocea din reclamele cinematografului local,
Bedford Mall Cinemas.
„Unde biletul la matineu e doi dolari de luni până sâmbătă.”
A primit slujba asta, fiindcă a făcut o reclamație.
A intrat și a zis: „Am sunat să văd ce filme rulează.
Tipul de la telefon vorbea neinteligibil.
Nu avea dicție. N-am înțeles nimic.”
I-au zis: „Vrei să faci tu asta?” A rămas așa…
„Eu… Nu știu ce să zic, eu…
Da! De acord!”
Așa s-a născut o stea.
Nu mințea niciodată.
Nu se gândea să mintă, nici pentru a proteja sentimentele cuiva.
Pur și simplu, nu mințea.
Regiza o piesă, și una dintre actrițe a întrebat-o:
„Beth Ann, aș putea ajunge faimoasă într-o zi?”
I-a spus direct: „Nu!”
Știu istoria asta,
fiindcă o rugam pe sora mea Susie să-mi spună despre mama.
Mi-a zis asta. Am întrebat-o: „Ai fost de față?” Ea a zis că nu.
Zice: „Mama mi-a povestit. Nu înțelegea de ce plângea fata aia.”
Fata aceea…
era Pam Sullivan.
Exact. N-ați auzit de ea.
Nu era talentată.
Nu avea ce-i trebuia.
Așadar, ea a fost mama mea. Am stat cu ea când era pe moarte.
O țineam de mână. Era un moment de liniște.
Apoi mi-a spus ultimele cuvinte. Și-a ridicat privirea și a zis:
„Părul tău…
e foarte uscat.”
Nu aș schimba asta pentru nimic în lume.
Acum pare că o critic, dar îi sunt recunoscătoare.
Mi-a spus mereu adevărul, și de multe ori era ceva nasol.
Dar uneori era ceva drăguț, iar eu știam că e adevărat.
Avem nevoie de mai mulți oameni ca Beth Ann.
Dacă ne lipsește ceva acum în lumea asta, acela e adevărul.
Sfârcurile reci, întărite și fără sutien ale adevărului.
Am ajuns la Janice, mama mea vitregă, maștera, cum își spunea ea.
Era cea mai scumpă doamnă pe care o puteai cunoaște.
Ca să vă faceți o idee:
păr blond platinat, machiaj din plin pe față,
unghii în ton cu pantofii, o ținută gândită de sus până jos.
Avea un stil aparte. Era foarte diferită de mama.
Și era o scumpă.
Odată, m-a luat după program.
M-am urcat în mașină, iar ea zice: „Ce zici de machiajul meu?”
Fiindcă sunt fiica mamei mele,
aveam câteva observații.
Dar fiindcă eram și fiica lui Janice,
am știut să tac naibii și să-i spun că era frumos.
Sincer, slavă Domnului că am zis așa, fiindcă atunci a zis:
„E tatuat!”
Janice era foarte „literală”.
Ce vreau să spun? Nu știu. Îi plăceau instrucțiunile clare.
Nu era proastă. Era riguroasă. Avea nevoie…
Era foarte bună la sporturi, fiindcă putea învăța fiecare pas.
De exemplu, eu îmi leg părul în coadă.
Pur și simplu…
Ea ar spune:
„Strângi părul și îl răsucești. Apoi bagi părul prin elastic.”
Înțelegeți? Totul, pas cu pas…
Știți cum se face omleta? Amesteci pur și simplu.
Janice ar fi zis: „Iei furculița și faci o sută de cercuri mici.”
Eram în mașină cu ea și am întrebat-o:
„Janice, ai cumva un strugurel?”
Se uită și zice: „Fir-ar să fie!”
„Dragă, îmi pare rău, nu am.”
„E în regulă.”
După o clipă, zice:
„Am ceva numit «Balsam de buze cu vaselină».”
„Da, e grozav.
Nu am niciun sponsor, să știi.”
Sora mea Laura e un artist complet. Face de toate.
A pictat ceva și s-a gândit la Janice. I-a trimis tabloul prin poștă.
Când l-a primit, Janice a sunat-o: „De unde ai știut?”
„Ce să știu?”
„Sunt culorile mele preferate: arămiu, auriu și animal print!
Era o figură!
Fac stand-up de la 17 ani.
Când mă gândesc la tinerețea mea,
la cât de ticăloasă și de critică eram,
mi se face rușine!
Îmi amintesc că îmi ziceam:
„Femeile în animal print sunt jalnice. E de prost gust.
Doar evreicele și italiencele bătrâne poartă așa ceva.”
Apoi am împlinit 50 de ani
și mi-am dat seama că aceste imprimeuri sunt amuzante.
Pe măsură ce tata și Janice au îmbătrânit,
când mergeau la doctor,
îi puneam să înregistreze tot pe iPhone, în notițele vocale.
Apoi postau înregistrarea pe grupul de WhatsApp al familiei
ca să o ascultăm și noi și să fim siguri că totul e sub control.
În familia Silverman, ne băgăm adânc unul în treaba altuia
în aceste grupuri de WhatsApp.
Avem un grup „Silverman United”, unde e toată lumea.
Suntem patru surori, avem grupul surorilor.
Mai e grupul cu toate surorile mai puțin una
și toate combinațiile posibile.
Janice avea programare la doctor.
Știam că vom primi vești proaste.
Eram destul de siguri că vor fi vești proaste.
I-am pus să înregistreze
și au trimis înregistrarea pe WhatsApp.
O ascultam și l-am auzit pe doctor zicând:
„Janice, îmi pare rău să-ți spun,
dar la pancreas vorbim de Stadiul 4…”
Moment în care se aude foarte clar și răsunător
un pârț lung, pe frecvență joasă.
A durat cam trei secunde.
Știu că mulți zic „trei secunde” pentru a desemna un timp foarte scurt.
Dar dacă te gândești bine, când le numeri cu „o mie”,
e un timp destul de lung.
Am știut că tata era autorul.
Știu ce ziceți: „Păi Schleppy se bășea tot timpul.”
Nu l-am auzit niciodată.
Am înțeles că nu avea instrumentele necesare pentru a gestiona situația,
iar corpul lui preluase controlul.
Eu ascultam și ziceam: „Pancreas, stadiul 4 ce?”
Dar am înțeles din context.
Reacția fiecăruia dintre ei la această veste…
Ascultam, iar Janice a zis…
A avut o reacție atât de tipică ei!
A zis doar:
„Ei bine, o să fac tot ce-mi spuneți.
Fac tot ce-mi spuneți și lupt cu boala.”
Exact așa era ea.
Iar reacția tatălui meu
a fost cel mai ciudat lucru pe care l-am auzit vreodată.
Nu glumesc.
L-am auzit zicând:
„Sunt singur!”
Apoi: „Sunt vădan!”
Știu că mama, Beth Ann, undeva, zice: „Se spune «văduv».” Dar mama era…
A fost ireal.
De obicei, eu vorbeam cu tata. Mi s-a dat sarcina să-l sun.
I-am spus: „Tată, nu poți vorbi așa în fața soției tale care e în viață.
Trebuie să te aduni. Nu e vorba de tine.
E vorba de Janice. Trebuie să ai grijă de Janice.
Trebuie să te concentrezi. Nu poți să cedezi acum.
A zis: „Știu.” Apoi a început să plângă.
Nu îl mai auzisem niciodată plângând.
A zis: „Nu vreau să trăiesc într-o lume fără Janice a mea.
Nu vreau să fiu aici fără ea.”
Am vrut să-l consolez, să-i spun ceva repede,
și i-am zis: „Statistic, nu vei fi.”
Și…
Adică…
Nu știam că așa va fi.
Evident, în situația asta…
nu e cazul să spui „ți-am zis eu”.
Am încheiat convorbirea. Mi-a promis că va avea grijă de Janice.
A doua zi, am vorbit cu Janice.
Mi-a zis că l-a rugat să-i aducă un pahar cu apă.
El a întrebat-o: „Unde e?”
Unde găsești apă?
În coatele tale, tată!
Găsește un pai de Capri Sun și bagă-l acolo.
O să fie perfect.
Nu e nevoie să spun
că am venit în apartamentul lor cu toții, toate cele patru surori și nepoții.
Cumva…
i-am asistat, ca niște moașe inverse.
Iar moartea e…
Mi-e foarte greu.
Asta mă face unică.
Știu că nu e așa!
Dar e adevărat. Mi-e greu.
Mi-e foarte greu să omor chiar și un gândac mic.
E aproape imposibil să faci să pară o sinucidere.
Sunt…
Sunt foarte mici!
Aveam muște în casă, erau multe muște,
iar eu nu vreau să omor nicio ființă.
Am deschis ușa și le ghidam ca un controlor de trafic: „Plecați!”
În apărarea lor, îmi dau seama că sunt muște de casă.
Erau în habitatul lor natural, așa că am renunțat.
Dar erau prea multe muște în dormitorul nostru.
A fost prea mult. Nu-mi plăcea.
Nu-mi plăcea deloc.
Iar Rory zicea…
Pot să fac să sune elegant.
Rory.
Rory zicea: „Vrei să scap de ele?”
L-am întrebat: „Cum adică «să scapi»?”
„Vrei să plece?”
Am zis că e în regulă.
Am ieșit din cameră și am închis ușa, dar am rămas acolo și am ascultat.
Dintr-o dată, am auzit…
Am țipat.
Probabil că m-a auzit.
A tăcut.
Apoi l-am auzit deschizând geamul.
A zis: „Pa, prieteni!
Zburați în siguranță!”
Chiar așa.
Știu că a făcut asta pentru mine.
Știu că le-a omorât, dar a mințit pentru mine.
Cred că am o asemenea afinitate pentru muște…
Doamne, încă vorbim despre muște?
Da, mai am vreo patru minute pe tema asta.
Acum un milion de ani, am aflat ceva interesant:
că muștele trăiesc doar 24 de ore.
Asta e durata lor de viață.
Iar chestia asta are ceva frumos, sfâșietor și poetic.
O viață întreagă într-o zi.
Și mi se pare foarte…
Vă spun și când am aflat lucrul ăsta.
Eram scenaristă și actriță la Saturday Night Live.
Mulțumesc. Am avut un impact incredibil.
Era sezonul 1993-1994,
ca să vă dați seama cât de bine arăt.
Da…
Tocmai aflasem acest lucru. Era ultimul an al lui Phil Hartman.
Nu de viață!
În emisiune.
După aceea, a făcut NewsRadio.
Era foarte drăguț.
Mi-a zis: „Scrie un scheci, să-l jucăm împreună.”
Am acceptat și am scris un scheci. Era despre muște.
Un generic ca la Războiul stelelor explică despre ce e vorba.
„O muscă trăiește în medie 24 de ore.”
El juca rolul unei muște bătrâne, pe patul de moarte,
în vârstă de 23 de ore și jumătate.
Eu eram o muscă tânără, căreia abia îi dăduseră aripile.
El îmi explică cum merge lumea.
„Îmi amintesc cum era la prânz” și altele asemenea.
Și…
Nu mai știu exact, dar la sfârșit, vine un câine, face caca și pleacă.
Iar el îmi spune ceva de genul: „Pe el, copile!”
N-o să credeți, dar n-a fost difuzat.
Muștele mi se par drăguțe.
Nu înțeleg de ce le omorâm.
Adică, iubim animalele mici.
Dar, când devin prea mici: „Omoară-le!”
Sunteți niște monștri!
Sunt atât de mici, au aripioarele alea și ochii uriași!
Își freacă întruna mâinile de parcă ar pune la cale ceva.
Mă spălam pe dinți
și văd un pui de muscă, abia ce îi dăduseră aripile.
I-am zis: „Bun-venit pe lume, amice. O să trăiești o aventură!”
Iar seara, mă spălam pe față.
L-am văzut acolo.
Era grizonant și bătrân.
Nici nu mai zbura.
Făcea câte o jumătate de pas din când în când.
I-am zis: „Ai reușit!
Ce nebunie!”
Rory era și el în baie.
A zis: „Nu cred că e aceeași muscă.”
În acel moment, în lumea asta, în țara noastră,
nu voiam să aud nimic de la niciun bărbat.
Absolut nimic.
Nu e corect, dar așa mă simțeam.
„E aceeași muscă, dar mulțumesc.”
Apoi are neobrăzarea să zică:
„Ești sigură că muștele trăiesc doar 24 de ore?”
I-am răspuns: „Știi ceva? Caută și tu. Ce știu eu? Sunt fată. Oi fi visat asta.”
El a renunțat. „Bine…”
Până la urmă am verificat. Trăiesc cam o lună.
Nu știu ce să zic.
Nu-mi pasă!
Janice s-a dus prima.
Acum patru luni.
Îi plăcea viața.
A fost o trecere prea rapidă?
Iubea viața foarte mult. Voia să trăiască.
A făcut totul bine, și s-a terminat nasol.
Pare un moment bun să menționez
că, în acest turneu, vând și produse de promovare.
Nu e distractiv?
N-am mai avut astfel de produse.
Avem șepci pe care scrie „Schleppy”, tricouri cu „Postmortem”
și hanorace mari, gri, „de colegiu” pe care scrie „Silverman”.
Parcă aș fi făcut și eu facultatea.
N-am mai vândut produse în turnee.
Dar simt ca părinții mei ar vrea să monetizez situația asta.
Mulțumesc.
Cum am spus, Janice s-a dus prima. Știam că se va întâmpla.
În seara aceea, mă dusesem acasă să dorm.
Am primit un mesaj de la sora mea Susie, care e rabin.
Era pe la ora 07:00. A zis…
A zis că Janice murise pe la ora 02:00.
„E încă aici, iar tata doarme.
Se țin de mână.
În mod normal, tata s-ar fi trezit,
dar cred că, în adâncul sufletului, știe,
dar nu vrea să înfrunte realitatea.
Dar eu sunt aici. Și voi fi aici când se trezește.”
I-am răspuns: „Foarte bine.”
Apoi, brusc, își amintește o glumă care le plăcea mult ei și tatei.
Gluma era cam așa:
un tip își sună fratele și îi zice: „Pisica a murit.”
Fratele zice: „Nu așa se dă vestea asta.”
„Dar cum vrei să spun?”
„Zi-mi că pisica e pe acoperiș, și nu o puteți da jos.
Apoi mă suni iar și îmi zici că ești la veterinar și că nu e bine.
Abia apoi mă suni și îmi zici că a murit pisica.”
Tipul zice: „Am înțeles, scuze.”
Iar fratele: „E în regulă. Ce face mama?”
O știți.
„E pe acoperiș, și nu o putem da jos.”
Așadar, rabinul Susie își amintește asta într-o clipă
și începe să râdă isteric.
E rabin, dar când începe, nu se poate opri.
Râde foarte tare, îi curg lacrimi pe față și nu se poate opri.
Acum, îi era groază că se trezește tata și o întreabă: „Ce e așa de amuzant?”
Iar ea: „A murit Janice.”
Mi-a scris: „Când se trezește, să-i zic că Janice e pe acoperiș,
și nu o putem da jos?”
I-am răspuns: „Da!”
Fiindcă suntem o familie cu mult umor negru și distrusă.
M-am mai gândit și i-am scris: „Nu, poartă-te ca un rabin.
Îi spun eu gluma mai târziu.”
E foarte amuzant.
Jelim abia acum,
fiindcă atunci ești copleșit de probleme de logistică.
Nu te aștepți. Nu e ca în filme. Sunt foarte multe de făcut.
Acum mă simt prost să spun asta.
Erau oameni responsabili,
dar nu făcuseră niciun fel de plan de deces.
Așa că am avut multe de făcut. Și nu vreau să dau vina…
Adică ei aveau doar 80 și 85 de ani. Cine s-ar fi gândit?
Practic, cam știam ce vor.
Tata zicea: „Îngroapă-mă într-un sicriu de pin,
să răsară flori și copaci.”
Lui Janice i-ar fi plăcut unul de cinci stele, cu căptușeală de mătase,
cu o sfoară și un clopoțel pentru orice eventualitate.
Îmi amintesc că veneau în fiecare duminică să mâncăm covrigi cu cremă de brânză.
Era ziua mea preferată.
Terminaseră de mâncat.
Să fi fost acum doi ani. Toată lumea era în curte.
Eram doar eu cu tata în bucătărie și l-am întrebat:
„Ți-e frică de moarte?”
„Deloc”, mi-a zis el.
„Nu știu nimic de dinainte să mă nasc. N-o să știu nimic nici după ce mor.”
Dar apoi a zis:
„Dar mi-e teamă că o să doară.”
Tata se temea foarte tare de durere.
E adevărat. Se temea că o să-l doară.
Odată și-a făcut o electrocardiogramă. I-au lipit electrozii aceia.
N-a vrut să-i dezlipească.
„Mi-e teamă că o să-mi smulgă părul.
Îi las să cadă singuri.”
Așa a făcut. A durat câteva săptămâni.
La un moment dat, era la piscină și avea electrozii pe el.
Arăta ca o cățea care tocmai fătase.
Deci nu era speriat, dar se temea că o să doară.
M-a sunat doctorul lui.
Noi aveam grijă de el după ce Janice murise.
Eu sunt persoana de contact. Am răspuns și m-am dus pe hol.
Medicul lui, dr. Nortman, mi-a zis:
„Am rezultatele de la analizele tatălui tău.
E pe moarte. Trebuie internat.”
I-am zis: „Nu știu ce să fac. I-am promis că nu-l mai ducem la spital.
Urăște locul acela.”
A zis: „Ca doctor, trebuie să vă spun să-l internați.
Ca om, cred că e în regulă.
La spital, va trăi câteva zile în plus, dar vor fi zile de spitalizare.
Acum e acasă, înconjurat de familie,
și cred că așa e cel mai bine.”
Apoi a spus:
„O să moară de insuficiență renală,
care, întâmplător, e o moarte nedureroasă.
Te pierzi în ceață la un moment dat. Ești aproape euforic, și gata.”
Eram foarte bucuroasă pentru tata. Am fugit în camera lui.
Ar fi trebuit să aștept puțin.
„Tată, vești bune!”
„Ce zici?”
I-am zis: „Nu te bucura prea tare. Ești pe moarte.”
I-am mai zis: „Gata cu medicamentele.” Lua cam 40 de pastile zilnic.
„Gata cu medicamentele?”
„Gata. Ai terminat cu ele.
Și toți vom trăi aici cu tine pentru totdeauna.”
„Ce zici?”
Știa la ce mă refer.
Apoi i-am spus exact cum avea să moară și că nu avea să-l doară deloc.
Umerii i s-au relaxat. Era foarte fericit.
Ne-am urcat toți în patul lui.
A avut o moarte grozavă.
Am cântat cântece de tabără. Îi plăceau taberele.
Am spus povești amuzante de-ale familiei Silverman.
I-am făcut o compilație
cu cele mai mari hituri din vara în care a făcut 17 ani.
Cred că a fost vara lui cea mai fericită. Știa toate versurile cântecelor.
A fost extraordinar.
Janice murise, tata era pe moarte.
Sun iar la firma de servicii funerare care se ocupase de Janice
ca să pregătesc lucrurile.
Apoi m-am dus la tata și i-am zis:
„Tată, știu că voiai să fii îngropat, dar te superi dacă te incinerăm? Fiindcă…”
Ceea ce voi spune acum îi va pune pe evrei într-o lumină urâtă.
„Am obținut o reducere pentru locul de veci al lui Janice.
Serios.
E pachetul «plus unu».
Poți fi îngropat cu ea, la un metru deasupra,
dar încapi doar incinerat.”
El zice: „Nu-mi pasă. O să fiu mort.”
M-am relaxat: „Ce simplu a fost! Luăm pachetul. Mulțumesc.”
Tipul de la pompe funebre zice: „Tatăl tău a vorbit?”
„Da.”
El continuă:
„Nu putem programa o incinerare pentru cineva care e în viață.”
A zis-o de parcă eu eram aia nasoală.
I-am zis: „Sunteți o firmă evreiască. N-ar trebui să oferiți incinerare.
Dintr-o dată, ai devenit foarte corect?
Ce să fac? La incinerare, tot procesul durează una-două săptămâni.”
În tradiția evreiască, înmormântarea e a doua zi.
Țac-pac, imediat.
Apoi i-am zis: „Și să știi că Janice avea tatuaje.”
Da, era vorba de buze și de sprâncene, dar tot se pune.
Apoi mi-am dat seama că nu e nevoie de cenușă la înmormântare.
Înțelegeți.
El nu e acolo. Înmormântarea o facem pentru noi.
Nu cred că va întreba cineva: „Dar unde e cenușa?”
L-am înmormântat frumos și, după câteva săptămâni, am luat cenușa.
Cele patru surori au făcut o mică…
Dar nu știu ce să zic.
Terapeutul meu a zis: „Părinții tăi, oamenii dragi ție, nu sunt în sicriu.
Nu sunt în pământ.
Sunt în mașină cu tine în drum spre cimitir.
Sunt în mașină cu tine când vii de la cimitir.
Chiar cred asta.
Nu cred în Dumnezeu, dar cred în știință
și știu că energia nu poate fi creată și nici distrusă.
Eu am scris asta.
Și…
Și cred asta.
Cei dragi nu sunt în pământ și nici în corpurile lor. Sunt…
Energia lor, esența lor, caracterul lor este acolo, undeva.
Chiar cred că cei dragi ne veghează.
Poate că nu tot timpul, dar în momentele importante,
cum ar fi când ne masturbăm sau…
„Doamne, Sarah!”
Nu știu de unde mi-a venit asta.
Se pare…
Trebuie să mă gândesc la asta ca să am orgasm, dar…
Fiindcă spectacolul e trist, îmi fac griji.
Apoi merg prea departe în direcția opusă.
E un echilibru.
Dar chiar cred că cei dragi veghează asupra noastră când ne masturbăm.
Chiar se aude foarte slab…
Pe bune? Bine! Mersi!
Așadar, tata era pe moarte și era foarte haios.
La un moment dat, zice…
Își adună toată energia și zice:
„M-am răzgândit. Vreau să trăiesc.”
Iar sora mea Susie, rabinul, face…
I-am spus: „Susie, face mișto de tine.”
Susie a venit la un spectacol din turneu acum câteva săptămâni.
În culise, mi-a zis:
„Pe bune? Tu ai suspinat, și eu ți-am zis că face mișto de tine.”
A trebuit să-i explic că, în show-ul ăsta, ea nu e așa.
Stăteam cu el pe rând, dormeam lângă el.
La un moment dat, Rory era cu tata,
iar telefonul tatei începe să sune.
Nu înțeleg cum fac bătrânii.
Nu știu să folosească un smartphone, dar fac cumva și dau volumul la 1.000.
Tonul de apel era imnul SUA. Da.
Rory zice: „Vrei să răspund? E cineva pe nume Steve Forman.”
Tata răspunde: „Bine.”
Îl pune pe difuzor și ține telefonul sus.
Tipul ăsta, Steve Forman, zice: „Schleppy, zi-mi că nu e așa!”
Apoi vorbesc puțin. Totul e foarte drăguț, apoi închid.
Tata îi spune lui Rory:
„Știi cine a fost?
Știi ce-i aia «imitație de crab»?”
Rory zice: „Da, se pune în sushi uneori.”
Iar tata zice: „Tipul ăla a inventat imitația de crab.”
A verificat. Chiar așa era.
„Era în 1970. Acum e bogat.”
Rory zice: „Ce tare, cum l-ai cunoscut?”
Tata îi răspunde:
„La Dunkin' Donuts.”
S-au cunoscut la gogoși, și vorbește cu el pe patul de moarte.
Au venit prieteni de-ai mei să-și ia rămas-bun,
fiindcă tata juca poker cu noi.
Mulți dintre prietenii mei, comedieni și ei, îl cunoșteau.
Îl știți pe Jeff Ross, Jeffrey Ross, Generalul Roastmaster.
Cel mai bun din oraș la înțepături.
A fost foarte apropiat de părinții mei multă vreme.
A venit să stea cu el.
Când a intrat, a zis: „Schleppy, am vești proaste.
Nu mai poți fi persoana mea de contact în caz de urgență.”
Apoi… a stat cu el.
Jeff i-a prezentat pe tata și pe Janice unui prieten de-ai lui,
un magician mai bătrân pe nume Bernie Shine.
Deveniseră cu toții buni prieteni în ultimii zece ani.
Tata și Janice fuseseră să-l vadă pe Bernie
cu șase luni înainte.
Acum, Jeff era cu tata.
Zice: „Fac un apel video cu Bernie să-ți iei rămas-bun?”
Tata zice: „Bine.”
Îl sună pe FaceTime și îi ține telefonul.
Bernie răspunde și zice: „Donald, îmi pare rău.”
Tata răspunde:
„Bernie, show-ul tău a fost atât de prost, încât Janice a murit.”
Apoi zice: „Nici eu nu mă simt prea bine.”
Mureai de râs cu el în timp ce el murea.
Era momentul să… Trebuia să se termine.
Și a fost…
Ajunsesem la momentul acela în care spusesem totul,
iar el…
nu murea, înțelegeți?
Vă spun sincer, situația devenea ușor deranjantă.
Era ciudat.
Stăteam cu el, ne ziseserăm totul, iar eu i-am spus:
„Vrei să te uiți la televizor?”
„Bine.”
Ne-am uitat amândoi
la serialul Râcă, cu Ali Wong și Steven Yeun.
E foarte ciudat și misterios. Ne place, și a fost grozav.
Am văzut trei episoade, apoi m-am dus acasă să mă culc.
A doua zi dimineața i-am zis: „Schleppy, vedem episodul patru?”
Mi-a răspuns: „L-am văzut.”
„L-ai văzut fără mine? La ce episod ești?”
„Am văzut tot serialul.”
Tata a văzut tot serialul Râcă pe patul de moarte.
Așa ar trebui să i se facă reclamă.
Avea un prieten, Barry Tatelman.
Un tip absolut onorabil.
Nu l-am cunoscut până acum 15 ani.
L-a căutat pe tata.
L-a găsit pe Facebook, și au fost apropiați în ultimii 15 ani.
De ce l-a căutat Barry Tatelman pe tata?
Tata îi fusese consilier într-o tabără și îi schimbase viața.
După ce tata a murit,
au sunat mulți bărbați în vârstă la podcastul meu și mi-au zis:
„Tatăl tău a fost consilierul meu și mi-a schimbat viața.”
I-a abuzat.
Râs de ușurare.
Așadar Schleppy a murit. Fără durere, așa cum îi promisesem.
Acum e ciudat. Nu am părinți.
Și nu există vârstă la care ești pregătit să nu ai părinți.
Mai întâi, tatăl meu vitreg, John O'Hara, de care nici n-am vorbit.
Un om minunat.
Mama mea, Beth Ann, care n-a scăpat de tot de miștouri.
Apoi Janice, acum tatăl meu și…
Dacă ar fi să descriu experiența…
La început, m-am simțit ca o corabie fără cârmă.
Apoi…
Apoi am simțit un fel de criză de identitate.
Parcă îmi ziceam: „Cine sunt eu fără ei?”
Înțelegeți? Cine sunt eu?
Fără ei.
Dacă vă întrebați vreodată cine sunteți,
uitați-vă la mesajele publicitare care vă apar doar vouă pe telefon.
Ăștia sunteți.
Azi, toată lumea știe ce înseamnă publicitatea direcționată.
Siri te ascultă, Alexa te ascultă.
Tot ce scrii în bara de căutare e luat în considerare și ți se livrează.
Dar a fost o vreme când se întâmpla asta fără ca noi să știm.
Mă uitam la telefon și ziceam:
„Ia te uită, chiar vorbeam despre pantaloni evazați!”
Apăreau reclame, și când mă gândesc la acele vremuri,
mi-e rușine de cât de indignată eram.
Îmi amintesc că am zis odată:
„Citeam New York Times pe telefon
și, dintr-o dată, îmi apare o reclamă la site-ul îmiplacesperma.com?
Dacă citea un copil ziarul?
De ce ar vinde New York Times spațiu publicitar acestor indivizi?”
Sigur că nu le vând.
Dar telefonul meu mă cunoștea.
Nu vă gândiți că am scris eu îmiplacesperma.com.
În primul rând, e cu „org” la sfârșit.
Nici nu știam că e un site.
Scriam diverse cuvinte, ce căutam eu atunci.
De exemplu, „penisuri care ejaculează” sau ceva similar.
Telefonul îmi zicea: „Ajunge, am înțeles.”
Și mă ducea acolo.
Telefonul meu îmi spunea:
„Când era doar rând de urme de pași…
atunci te-am purtat în brațe.
Las' pe mine! Te rezolv.”
Știu ce v-ați zis.
„Dacă nu-l bagă și pe Isus în gluma asta cu spermă, plec.”
Sigur că da.
Vă ofer toată iubirea Domnului.
Am spus spermă.com de atâtea ori, încât o să vi se afișeze și vouă reclama.
Cum spuneam, abia acum jelim.
Și e interesant, fiindcă trei din patru nu credem în Dumnezeu.
Vorbesc despre surori, nu de societate, în general.
Ar fi grozav.
Așadar noi, surorile, vorbim pe WhatsApp. Jelim.
M-am gândit că această stare seamănă mult cu religia,
fiindcă încercăm să înțelegem ceva ce e dincolo de înțelegerea noastră.
Încercăm să înțelegem ceva ce ar putea fi de neînțeles.
Susie a scris:
„Fetelor, au venit două păsări pe pervaz!
Sunt sigură că ei au fost!”
Jodyne și Laura au răspuns: „Sigur ei au fost!”
Am vrut să particip și eu. Am reacționat cu o inimă. Apoi…
Laura zice: „Eram la Target.
O femeie a venit la mine și mi-a zis că arăt superb în mov.
Sunt sigură că era Janice.”
Susie și Jodyne au zis: „Sigur era Janice!”
Iar eu…
Dar ceea ce a spus Jodyne m-a pus pe gânduri.
A spus:
„Fetelor, am tras un pârț de patru secunde.
Am răspuns: „E tata!”
Mi-e foarte dor de el.
Mă simt bine acum.
Mă simt bine, dar mi-e dor tare de el.
Și mă surprinde foarte tare
că nu-mi lipsește tatăl tânăr și musculos
sau tatăl care avea grijă de mine și mergea la meciurile mele.
Nu știu de ce, dar îmi lipsește sfârșitul, ultimele zile.
Perioada liniștită în care am avut grijă de el,
iar el trebuia să-mi spună când voia să facă pipi.
Iar eu îi puneam penisul într-o ploscă și…
„Penis în ploscă” pare un nume de desert de la TGI Fridays.
Dar nu e!
Și…
În momentele acelea, chiar și când îl ștergeam la fund
și îi schimbam scutecul…
La început, îl întrebam: „Tată, nu te oripilează asta?”
El zicea: „Nu-mi pasă.”
Odată ce am știut asta, am putut…
Nu e vorba că îmi plăcea, dar m-am simțit onorată să…
Voiam să fie curat.
Poate vă gândiți: „Niciodată n-aș vrea să fac asta.”
Dar veți vrea. Veți putea.
E ca atunci când cineva zice:
„Vreau câine, dar nu să îi adun rahatul.”
Și, în prima zi: „Ce băiat cuminte! Dumnezeule!”
Reticența dispare, nu-ți mai pasă. Și vrei s-o faci.
Acele momente când îl curăț contează.
Îi pot spune „tată, te iubesc”
și „tată, îți mulțumesc”.
Îi mai pot spune
„acum cine șterge la fund pe cine, căcăciosule?”
Vă mulțumesc!
Mulțumesc Teatrului Beacon și vouă, un public incredibil!
Da, e bine așa.
Vă mulțumesc!
PENTRU DONALD ȘI JANICE SILVERMAN
PENTRU BETH ANN ȘI JOHN O'HARA
Sunt soțul lui Sophie Nebuna.
Îmi vine să vomit când văd ce fac mallurile
ca să cumperi la prețurile lor uriașe.
Petrece timp la mall, dar cheltuie la Sophie Nebuna.
Când vrei ce e mai bun dar ești prea zgârcit,
vino la Outletul lui Sophie Nebuna!
E prima mea… naiba știe cum îi zice.
E una dintre multele care vor urma.
O să râzi, o să plângi
O să puți, o să oftezi
Așa arată o feministă!
Vreau să vorbesc ceva cu tine.
Da?
M-am gândit la ceva.
- Mă asculți? - Da.
Nu o să mai fii persoana mea de contact în caz de urgență.
Nu știu. Ar trebui să fiu în continuare.
Bine. Atunci, să fii lângă mine la nevoie.
Da.
- Mai ești cu scumpa ta iubită? - Da.
Ce a zis?
„Mai ești cu scumpa ta iubită?”
Ce, vrei să i-o tragi iubitei mele?
- Bună, dragule! - Bună, Sarah!
E Sabatul și m-am gândit să te sun.
Mi-am luat baterie nouă pentru bicicletă.
Mersi că l-ai găsit pe tipul ăsta. Îmi place!
Cred că mă ține până la Fargo. Anulează biletele de avion.
E foarte puternică.
Oricum, sau cum se spune în New Hampshire, una peste alta,
te iubesc și sper că ești bine.
Pa! Cum închid rahatul ăsta?
Subtitrarea: Dan Ilioiu