Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Det här är mitt lägsta röstläge.
Herregud, Ali Wong.
Jerry.
VILA I FRID
Mina föräldrar?
Mina damer och herrar, och alla däremellan. Det är dags att presentera…
-Jaha, Tina och Amy. Det var mer logiskt. -Hur slank det ur mig?
Ge nu en varm applåd för er och min kompis, Sarah Silverman.
Tack.
Oj. Jisses.
Jag accepterar.
Får jag inte samma reaktion efteråt är det ett misslyckande.
Det är som upplagt för att ni ska bli besvikna.
Men jag är så glad att ni är här.
Och jag är så glad över att vara i New York.
På Beacon Theatre. Och jag är mitt uppe i min turné nu.
Jag älskar att vara på turné, särskilt nu.
För det första älskar jag verkligen den här kontakten med publiken,
nu mer än nånsin.
Och för det andra har jag blivit
en riktig hotellslampa.
Jag älskar när ett hotell är jättefint.
Vet ni hur man vet om ett hotell är tjusigt?
När man kommer tillbaka till rummet
har de vikt änden av toalettpappret till en perfekt triangel.
Det finns inget lyxigare
än att veta att en främlings fingrar…
…har hanterat…
…det som du kommer att trycka mot ditt rövhål.
Det är verkligen så den andra halvan lever.
Jag har varit ihop med min pojkvän Rory i fem år nu.
Jag borde kunna säga hans namn bättre, men det är så löjligt. Rory.
Men tillräckligt länge för att vilja ge saker och ting lite extra krydda.
På sistone har jag börjat runka av honom med min icke-dominanta hand.
Vilket är toppen, för det känns som om det är nån annan som gör det.
Och…
Jag blev faktiskt lite stolt när jag kom på det skämtet.
Rory sov bredvid mig, så jag väckte honom och berättade det för honom.
"Ja, det är bra", sa han. "Vet du vad vi kallar det?"
-Främlingen. -Främlingen.
"Främlingen".
Alla vet utom jag. Jag hade aldrig hört det.
Och det är helt galet, för det känns alltid som om
kvinnor generellt sett vet mer om hur män har det.
Vi måste se världen genom en manlig lins bara för att överleva.
Det slipper män göra, men… Ja, den undslapp mig.
"Främlingen".
Underbart. Han sa: "Ja, jag använder vänsterhanden,
eller så sitter jag på handen för att bedöva den lite."
Gud, så romantiskt.
Och jag tror att det här är normalt…
Det händer att vi börjar prata om våra fantasier under sex, som…
En gång hasplade jag ur mig det här när vi höll på. Helt oplanerat.
Jag sa: "Du kom precis till mitt sommarläger."
Till och med han bara…
Men han räddade det. "Men du äger väl lägret, eller hur?"
"Ja", sa jag.
"Jag äger lägret. Ja."
En annan gång var jag ovanpå honom… Rör jag mig sidledes?
Ställningen spelar ingen roll, men vi höll på där. Då säger han:
"Det här sjukt. Jag vet inte ens vad du heter i efternamn."
Och jag spelade med, så jag sa:
"Hitler." Och…
Han kom direkt, vilket var…
…lite oroväckande.
Precis här. Mitt emellan…
…överläppen och näsan.
Min pappa och min styvmamma Janice
dog båda två i maj förra året, med nio dagars mellanrum.
Jag får nog jobba på den.
Men det gjorde de, och jag stod dem båda nära.
Min pappa var min bästa vän, och båda gav mig så mycket.
Senast typ en timmes nytt material, så nu kör vi.
Bra.
Okej.
Låt mig presentera personerna.
Till att börja med min pappa, Donald "Schleppy" Silverman.
Alla kallade honom Schleppy.
Född i Boston, sen flyttade hans familj till…
Känner du till det?
Han bara: "Jag är från Boston." Du är från Quincy. Men…
De flyttade till New Hampshire, och det var där jag föddes och växte upp.
Min pappa ägde en lågprisbutik för damkläder
som hette Galna Sophies Fabriksoutlet.
När jag berättar för folk att jag är från New Hampshire säger de:
"Finns det judar i New Hampshire?"
Då måste jag förklara att även New Hampshire förtjänar detaljhandel.
Och…
Han gjorde sin egen radioreklam. "Galne Donny här.
När jag ser priserna i köpcentret vill jag kräkas!"
Och sen rabblade han upp en massa lågprismärken.
Och han avslutade med: "Om du bara vill ha det allra bästa,
men är för snål, kom till Galna Sophies!"
Jag tror att han döpte den till Galna Sophies Fabriksoutlet för att…
Han älskade elektronikkedjan Galna Eddie i New York på 80-talet.
Han ville göra nåt sånt.
Och…
Men han behövde ett kvinnonamn, för han sålde ju billiga damkläder.
Och vi är ju judar, så han ville smyga in ett judiskt namn,
så det blev Sophie – Galna Sophies Fabriksoutlet.
Och min farmor var väldigt upprörd,
för hennes bästa vän i Boston hette Sophie Moskowitz.
Och hon kände att han kallade henne galen.
Och han förklarade det för henne:
"Om jag hade döpt den efter Sophie Moskowitz
hade den hetat Fula Sophies fabriksoutlet."
Jag tyckte att det var så roligt, så för länge sen
berättade jag om det i en pratshow.
Jag insåg inte att Sophie Moskowitz fortfarande levde.
Och…
Det orsakade en hel del slitningar mellan familjerna.
Men jag försäkrade mig om
att hon är död nu, så…
Min pappa ringde mig varje lördag,
och jag svarade nästan aldrig, för hans meddelanden var guld värda.
Jag har memorerat några av dem.
Ett av dem var från tiden när alla började ha mobiler,
till och med i New Hampshire.
Han ringde mig och sa: "Gissa var jag är?
Biltvätten! Kan du fatta det?
Jag pratar in i en plastbit,
och signalerna studsar mot himlen och ner till dig."
"Himlen". Ja.
Sen börjar han bara låta:
"Oy."
"Oy!"
Hans fönster var nere.
Jag lyssnade på honom bli genomblöt i flera minuter.
Det var ett specifikt "oy" från min pappa. Jag har inte hört det så ofta.
Vi gick på exakt en film tillsammans när jag var yngre.
Det lät som den perfekta filmen, men det var det inte.
Den hette Boys Don't Cry.
Jättebra film, men gå inte och se den med din pappa.
Och…
Det finns en brutal scen med ett sexuellt övergrepp.
Det är tyst i hela biografen, och allt man hör är:
"Oy."
"Oy!"
Det andra meddelandet jag memorerade var…
Jag hade flyttat till Los Angeles,
och jag fick jobb i tv-serier och sånt.
Och han ringde mig och sa:
"Jag vet att du är en riktig Hollywood-höjdare nu.
"Hittar du lite tid i ditt fullspäckade schema
för att ringa upp mannen som skänkte dig livet?"
Det låter som om han ska lägga på, men han får en ny idé och säger:
"Jag brukade lyfta dina små ben och torka ut skiten från din tuchus."
"Du kanske kan offra en minut på mig."
Han älskade verkligen att bli gammal. Han älskade det.
Han visste att han var bedårande och kunde göra lite hur som helst.
Vi var på ett smörgåsställe i L.A.
Vi sitter och äter, och två enorma muskelkillar
kommer fram till honom och börja hota honom.
Han skrattar, och de går. "Vad var det där?"
Och han säger: "Jag fyllde på min cola och såg de där två stora muskelkillarna.
Så jag gick dit och sa: 'Vet ni en sak? Jag känner för att spöa nån.'"
Med hans knöliga små armbågar.
Det hängde säckar med vatten under båda armbågarna.
Till och med läkaren sa: "Jag kan tömma dem."
"Nej", sa han.
"Mina barnbarn gillar dem."
Just det. Jag var hemma.
Jag tog en paus från turnén för att åka hem över julen.
Och jag gick och rengjorde tänderna,
för döden får fäste i tandköttet.
Och min pappa och jag hade samma tandläkare,
dr Hernandez, så det var kul att träffa honom.
Han rengör mina tänder, och säger:
"Jag saknar din pappa!" "Jag med", säger jag.
Och han säger: "Nej, du förstår inte. Du måste titta på min Yelp-sida."
Så det här är nytt för den här halvan av turnén.
Fan, jag har inte…
Jag har inga glasögon, för jag blir filmad. Kasta hit ett par läsglasögon.
Bara en av er. Några av er.
Få inte panik.
Kasta upp dem på scenen.
Läsglasögon har inget särskilt… Okej.
Var det du?
Putsar du dem med salami?
Jag skojar bara. Var tacksam. Jag uppskattar dig.
Det här är min pappas Yelp-recension.
"Fem stjärnor.
Min tandläkares motto är: Om det inte gör ont, laga det inte.
Jag är 84 år gammal, och det har fungerat rätt bra för mig.
Jag har äntligen hittat ett undantag från min regel,
och det undantaget heter James Hernandez.
Ingen tid slösas bort med Jimmy vid rodret.
Med sina gyllene händer fixar han det som felas din mun snabbt och effektivt.
Spola din usla gamla tandläkare och byt till den bästa.
Säg att Schleppy skickade dig."
Herregud.
Så roligt.
Han kallade sig för en omvänd snobb.
Jag försökte förklara att det betydde att han bara var en snobb.
Han hatade rika människor.
De åkte till Florida på vintrarna ett tag,
för det är ju judisk lag, och…
Han satt på Starbucks och häcklade folk.
Han sitter där, och en kille i en Bentley parkerar utanför.
Och min pappa ställer sig framför den och bara…
"Bra för dig!
Bra för dig. Du har en Bentley. 100 000 människor i Afrika hade kunnat äta,
men du behöver en Bentley. Bra för dig."
Min styvmor ringde. "Vad är det som händer?
Din far har blivit slagen i ansiktet tre vintrar i rad."
Om han såg nån med en Rolex sa han:
"Fin Rolex. Min Timex kostade 30 dollar,
och jag kan bada med den. Men bra för dig.
Du behöver en Rolex. Nu vet alla att du är rik."
Han hatade verkligen rika människor,
tills jag började tjäna pengar.
Då sa han: "Jag tänker aldrig flyga i ekonomiklass igen."
Och min mor, min biologiska mor, Beth Ann O'Hara…
Jag vet att vissa av er… Hjulen snurrar där inne.
Hon gifte sig med en irländsk katolik. Hon är helt judisk.
Ni kan fortfarande runka till mig.
Beth Ann dog för åtta år sen, och…
Låt mig beskriva henne. Hon var en naturlig skönhet, inget smink.
Hon gick klädd i overaller fulla av färg, för hon målade i dem,
och…strumpor i olika färger.
Och hon hade ett smyckeskrin, men det var fullt av politiska märkesnålar.
Och ingen behå, synliga bröstvårtor, för åt helvete med systemet.
Och som en kontrast till det var hennes personlighet…
Hon… Det här är inget originellt sätt att beskriva henne,
men hon var precis som Diane Chambers från Cheers.
Hon hade samma aristokratiska uttal, och…
Hon brann verkligen för grammatik, diktion och artikulation.
Jag minns att vi beställde mat när jag var barn, och hon sa:
"Jag tar frukostcroissanten."
Vi bor i Manchester, New Hampshire. De säger "avokaydo" där. Jag…
"Mamma…", sa jag.
"Vad för nåt?", sa servitrisen.
"Croissanten, frukostcroissanten."
"Mamma, det är en Croissan'wich. Vi är på Burger King. Ta seden dit du kommer.
Hon…
Hon var regissör på en lokal teater i Manchester, New Hampshire.
Hon var en naturbegåvning som regissör.
Hon hade små synpunkter och korrektioner till alla hon träffade.
Hon fyllde alltid i de där kommentarskorten man får.
Hon var faktiskt rösten på vår lokala biograf, Bedford Mall Cinemas.
"Där alla matinéer bara kostar två dollar måndag till lördag."
Och hon fick jobbet för att hon klagade.
Hon gick in och sa: "Jag ringde för att höra vilka filmer som visades,
och det gick inte att höra vad mannen sa.
Ingen som helst diktion. Jag förstod inte ett ord."
"Vill du göra det?", sa de.
Och hon bara…
"Jag… Jag vet inte.
Jag… Ja! Okej!"
Och en stjärna var född.
Hon ljög aldrig.
Det föll henne aldrig in, inte ens för att skydda nåns känslor.
Hon gjorde det bara inte.
Hon regisserade en pjäs, och en av hennes unga skådespelerskor frågade henne:
"Beth Ann, tror du att jag kan slå igenom en dag?"
Och hon sa: "Nej!"
Det vet jag bara för att jag frågade min syster Susie
om hon hade några historier om mamma. Och jag sa:
"Hur vet du det? Var du där?" "Nej", sa hon.
"Mamma berättade det för att hon inte visste varför flickan grät."
Den där tjejen…
…var Pam Sullivan.
Ni har väl aldrig hört talas om henne?
Ingen talang.
Hon hade inte "det".
Men hon var min mamma. Jag satt med henne när hon var döende.
Jag höll hennes hand,
och det var en lugn stund.
Det var det sista hon sa till mig. Hon tittade upp och sa:
"Ditt hår.
Det är så torrt."
Jag skulle inte vilja ändra på det.
Det låter som om jag är hård mot henne, men jag är så tacksam.
Hon sa alltid sanningen, och det var ofta jobbigt.
Men ibland var det nåt snällt, och då visste jag att det var sant.
Vi behöver fler Beth Anns i världen.
Om vi saknar nåt i den här världen idag så är det sanning.
Sanningens kalla, hårda, behålösa bröstvårtor.
Sen kom Janice, min onda styvmor,
som hon kallade sig själv.
Hon var den raraste kvinnan man kan tänka sig.
Bara för att ge er en bild av henne.
Blont, blekt hår. Ansiktet fullt av smink.
Naglar som matchar skorna. En matchande dräkt.
Hon hade en helt annan stil än min mor.
Och så rar.
En gång hämtade hon mig efter jobbet. Jag satte mig i bilen,
och hon sa: "Vad tycker du om mitt smink?"
Och eftersom jag är min mors dotter
hade jag flera synpunkter.
Men eftersom jag också var Janices dotter
höll jag käften och sa att det var fint.
Och tack och lov att jag gjorde det, för sen sa hon:
"Det är intatuerat!"
Janice var väldigt bokstavlig.
Jag vet inte vad menar jag med det. Hon behövde specifika instruktioner.
Hon var inte dum, bara bokstavlig.
Hon var väldigt bra på sport, för det kunde hon lära sig steg för steg.
Ni vet hur jag sätter upp håret i en hästsvans?
Jag bara… Hon skulle nog vara mer…
"Man drar igenom håret och vrider om. Sen stoppar man in håret där."
Förstår ni? Steg för steg.
Som när man gör äggröra. Man måste ha en känsla för det.
Janice skulle säga: "Man stoppar ner gaffeln,
och sen gör man hundra små cirklar med den."
Jag satt i bilen med henne, och jag sa:
"Janice, har du Lypsyl?"
Hon ser efter och säger:
"Fan också."
"Jag är ledsen, raring. Tyvärr inte." "Det är okej", sa jag.
En stund senare säger hon:
"Men jag har ett cerat från Vaselin."
"Ja, det blir toppen.
Du vet väl att jag inte är sponsrad av Lypsyl?"
Min syster Laura är en sån mångsidig konstnär.
Hon hade målat en sak och tänkte: "Janice skulle gilla den här."
Hon skickade den till henne, och Janice fick den.
Hon ringde Laura och sa: "Hur visste du?"
"Visste vad?", sa Laura.
"Det är precis mina färger. Brunt, bronsfärgat och djurmönster."
Den här kvinnan.
Jag har gjort stand-up sen jag var 17,
och när jag tänker tillbaka på mina yngre år,
på hur jäkla dryg och dömande jag var, blir jag så generad.
Jag minns att jag tänkte: "Kvinnor i leopardmönster är så töntigt.
Det är så smaklöst.
Bara judiska och italienska tanter bär leopardmönstrat."
Sen fyllde jag 50, och insåg att det är ett sånt roligt tryck.
När pappa och Janice blev äldre och gick till läkaren,
fick vi dem att spela in mötet på sin Iphone, på röstmemo-appen.
Sen la de upp det i vår familjs Whatsapp-grupp,
så att vi kunde lyssna på det och se till att allt blev gjort.
Och Silverman-släkten är så uppe i varandra
med alla Whatsapp-grupper, förresten. Vi…
Vi har Silverman United, allas Whatsapp-grupp.
Och så är det fyra systrar, så vi har en grupp för oss systrar.
Och sen en med alla systrarna utom en, och alla olika kombinationer.
Så Janice skulle till läkaren, och vi visste att det skulle vara dåliga nyheter.
Vi är ganska säkra på att det skulle vara dåliga nyheter.
Vi fick dem att spela in det, och…
…de lägger upp det på Whatsapp.
Vi lyssnar på det,
och man hör läkaren säga:
"Janice, jag beklagar att behöva säga det här,
men du har fjärde stadiets bukspottkörtel…"
Och plötsligt
hör man en väldigt högljudd,
mullrande fis.
Den varar i typ tre sekunder.
När folk säger "tre sekunder" menar att de att nåt gick snabbt,
men om man tänker efter och räknar högt
så är det rätt länge.
Och jag vet att det är min pappa.
"Jag slår vad om att Schleppy fes hela tiden", tänker ni.
Jag har aldrig hört honom fisa i hela mitt liv.
Jag vet att han inte hade verktygen för att hantera det här,
så hans kropp tog över.
Och nu sitter jag där och tänker: "Fjärde stadiet bukspottkörtel vad?"
Men sammanhanget hjälpte mig att förstå.
Deras individuella reaktioner på nyheten…
Jag lyssnar fortfarande, och Janice bara…
Hennes reaktion är så mycket Janice. Hon säger bara:
"Jag gör bara allt du säger åt mig.
Jag gör allt du säger åt mig, och jag ska bekämpa den."
Och det var så typiskt henne. Och min pappas reaktion
var det galnaste jag har hört i hela mitt liv.
Jag skojar inte. Man hör honom säga:
"Jag är ensam!"
Sen säger han:
"Jag är änka!"
Jag vet att min mamma är där ute nånstans och säger:
"Det heter änkling." Men mamma…
Det var så galet.
Jag hade utsetts till pappaviskare, så jag fick i uppdrag att ringa honom.
Och jag var tvungen att säga: "Pappa, du kan inte säga såna saker
med din levande fru i rummet.
Du måste ta dig samman, okej? Det här handlar inte om dig.
Det här handlar om Janice. Du måste ta hand om Janice.
Du måste fokusera. Du kan inte kollapsa nu."
Och han sa: "Jag vet." Sen började han gråta.
Och jag hade aldrig hört honom göra det.
Och han säger: "Jag bara… Jag vill inte leva utan min Janice.
Jag vill inte vara här utan henne."
Jag ville trösta honom, så jag sa:
"Statistiskt sett slipper du det."
Och…
Jag menar…
Jag visste inte att det skulle slå in.
Det är ju inte…
…läge att säga "Vad var det jag sa?"
Men vi lade på. Han lovade att han skulle ta hand om Janice.
Nästa dag pratade jag med Janice.
Hon sa att hon bad honom om ett glas vatten,
och han sa:
"Var är det?"
"Var är vatten?"
I dina armbågar, pappa.
Stoppa in ett sugrör från en Capri Sun, så har hon sitt vatten.
Så självfallet
vallfärdade de fyra systrarna och barnbarnen till deras lägenhet.
Och vi liksom… Vi var som deras döds-doulor.
Och döden är…
Det är svårt för mig.
Och det är det som gör mig unik.
Nej, jag vet att det inte är så. Men det är det. Det är svårt för mig.
Det är svårt för mig att ens döda en liten insekt,
och det är nästan omöjligt för mig att få det att se ut som självmord.
Jag…
De är så små.
Vi hade en massa flugor i huset, och jag vill inte…
Jag vill inte döda nåt, så jag bara…
Jag öppnade dörren och var som en flygledare: "Flyg iväg!"
Men till deras försvar vet jag ju att de är husflugor.
De var i sin naturliga miljö, så jag släppte det.
Men sen var det för många flugor i vårt sovrum.
De var för många, och jag gillade det inte.
Jag gillade det inte alls.
Och Rory bara…
Jag kan säga det med ett finare uttal. Rory.
Rory sa: "Vill du att jag gör mig av med dem?"
"Vad menar du med göra dig av med dem?"
"Vill du ha bort dem?", sa han.
"Okej", sa jag.
Jag gick ut och stängde dörren, men jag stannade och lyssnade.
Och plötsligt hörde jag pang, smack, bom! Och jag bara…
Han måste ha hört mig låta.
Då blev han tyst.
Sen hörde jag honom öppna fönstret.
Och så sa han: "Hej då, hör ni!
Flyg försiktigt!"
Jag vet att han gjorde det för min skull.
Jag vet att han mördade dem, men han ljög för min skull.
Anledningen till att jag har en sån förkärlek för flugor…
Herregud, pratar vi fortfarande om flugor? Ja.
Jag har fyra minuter till om flugor.
Men för en miljon år sen lärde jag mig ett roligt faktum.
Flugor lever bara i 24 timmar. Det är hela deras livslängd.
Och det är nåt med det som är så
vackert, hjärtskärande och poetisk. Ett helt liv på en dag.
Och jag vet inte, jag tycker bara att det är så…
Jag ska berätta när jag lärde mig det här.
Jag var manusförfattare och skådespelare på Saturday Night Live.
Tack. Jag gjorde ett outplånligt intryck.
Det var säsongen 1993–1994,
bara för att ni ska förstå hur bra jag ser ut, och…
Jag hade precis lärt mig det där, och det var Phil Hartmans sista år, och…
Inte i livet, men…
I programmet. Han fortsatte i NewsRadio.
Han var så snäll, och han sa: "Du kan väl skriva en sketch som vi kan göra ihop?"
"Okej", sa jag, och jag skrev en sketch som handlade om flugor.
Den börjar med en sån där rullande text som i Star Wars.
"En fluga lever i snitt 24 timmar."
Han spelade en gammal fluga på dödsbädden, typ tjugotre och en halv
timme gammal.
Och jag är en ung fluga som nyss har fått vingar,
och han berättar om hur världen fungerar.
"Jag minns middagstid", eller nåt.
Och…
Jag minns inte allt, men i slutet kommer en hund och skiter och går.
Sen säger han nåt i stil med: "Hugg in, pysen." Och…
Helt otroligt att det inte sändes. Men…
Jag tycker bara att flugor är så söta, och jag förstår inte varför vi dödar dem.
Vi älskar ju djur när de är små.
Men när de blir för små tänker ni: "Döda dem."
Ni är monster.
De är så små, med sina små vingar och sina enorma ögon,
och de gör så här med händerna, som om de kläcker en plan.
Jag borstade tänderna, och där var han, en liten bebisfluga,
som nyss fått vingar.
Och jag tänkte:
"Välkommen till världen, kompis. Du kommer att få ett sånt äventyr."
Och den kvällen tvättade jag ansiktet, och där var han.
Han var alldeles gråsprängd och gammal.
Han flög inte ens längre.
Han tog ett halvt steg på stela ben ibland.
Och jag sa: "Du gjorde det."
"Vilken upplevelse."
Och Rory var i badrummet.
Och han sa:
"Det är nog inte samma fluga."
Det är nog bara den här tiden vi lever i, i vår värld, i vårt land,
men jag vill inte att en man ska berätta nåt för mig. Inget alls.
Och det är inte rätt, men det är så jag känner.
Jag sa: "Det är samma fluga, men tack ändå."
Då har den jäveln mage att säga:
"Är du säker på att flugor bara lever i 24 timmar?"
Och jag bara: "Du kanske borde kolla upp det.
Vad vet jag? Jag är bara en flicka. Jag drömde det nog."
Och då backade han. "Okej." Men…
Jag kollade upp det, och de lever ungefär en månad. Men…
Jag vet inte. Du vet…
Det skiter jag i! Nej.
Så Janice dog först.
För fyra månader sen.
Hon älskade livet.
Gick det för snabbt där?
Hon älskade livet så mycket. Hon ville leva.
Hon gjorde allt rätt. Det sög bara.
Och det här är ett bra tillfälle att nämna att jag säljer saker på den här turnén.
Hur kul är inte det?
Jag har aldrig haft varor förut.
Vi har Schleppy-kepsar, t-tröjor med texten Postmortem
och stora, grå, collegetröjor som det står Silverman på.
Det känns som om jag gick på college.
Jag har aldrig haft varor förut,
men jag tror att mina föräldrar hade velat att jag tjänar pengar på det här.
Tack.
Som sagt så dog Janice först, och vi visste att det var på gång.
Jag hade faktiskt åkt hem den natten för att sova.
Jag fick ett sms från min syster Susie, som är rabbin, vid sju på morgonen.
Hon skrev…
Hon skrev: "Janice dog kl. 02.
Hon är fortfarande här, och pappa sover.
De håller hand."
Och hon sa: "I vanliga fall hade pappa varit vaken nu, men jag tror att han
bara känner det på sig, och han
vill inte möta det.
Men jag sitter bredvid honom, och jag är här när han vaknar."
Jag sa: "Okej, toppen."
Och plötsligt minns hon ett skämt som hon och min pappa alltid älskade.
Och skämtet är att en bror ringer sin bror och säger:
"Katten dog."
"Ring inte bara och säg att katten dog." "Vad ska jag säga då?"
"Säg att katten är på taket och att ni inte får ner henne.
Sen ringer du och säger: 'Vi är hos veterinären. Det ser inte bra ut.'
Sen ringer du och säger 'Katten dog'."
Och brodern säger: "Okej, jag är ledsen."
Brorsan säger: "Det är okej. Hur mår mamma?"
Och… Du fattar redan.
"Hon är uppe på taket och vi får inte ner henne."
Så rabbi Susie
kommer ihåg allt det här, och hon skrattar hysteriskt.
Hon är en rabbin, men när hon börjar kan hon inte sluta.
Hon skrattar högt, och tårarna bara sprutar.
Hon kan inte sluta.
Och hon är livrädd för att pappa ska vakna och fråga: "Vad skrattar du åt?"
Och hon skulle säga: "Janice dog."
Hon skickar ett sms.
"Ska jag säga att Janice är på taket, och att vi inte får ner henne?"
Och jag bara: "Ja!"
För vi är en väldigt mörk och störd familj, men jag…
Jag tänkte om, och sa: "Nej, var en rabbin.
Och lite senare under dagen
kan jag berätta."
Men det är så roligt, för vi… Vi har precis börjat sörja, för…
Det är så mycket logistik. Man förväntar sig det inte.
Det är inte som på film.
Det är så mycket att göra, och det här känns hemskt att säga.
De var så ansvarsfulla, men de hade inte gjort nån dödsplan.
Så vi hade så mycket att göra. Och jag vill inte klandra…
Till deras försvar var de bara 80 och 85. Vem hade kunnat ana det?
Och jag visste väl vad de ville.
Min pappa sa alltid: "Släng mig i en kista och begrav mig.
Jag göder blommorna och träden."
Jag tror att Janice hade velat ha en fin femstjärnig, sidenfodrad…
Kanske med ett snöre och en klocka, bara utifall att.
Men de kom hem till oss varje söndag
för att äta bagels och färskost, och det var min favoritdag.
De kom förbi en gång, det kanske var för två år sen,
och alla var ute i trädgården.
Jag och pappa var ensamma i köket, och jag frågade honom:
"Är du rädd för att dö?"
Och han sa: "Inte ett dugg.
Jag minns inget före födseln, jag kommer inte att minnas nåt efteråt."
Men sen säger han:
"Men jag är rädd att det ska göra ont."
Och min pappa var en enorm smärtfjolla.
Han… Det är sant. Han var så rädd att det skulle göra ont.
Han tog ett EKG en gång, när de sätter en massa klisterlappar på en.
Han vägrade dra av klisterlapparna.
"Jag är rädd att de sliter med sig håret. Jag låter dem ramla av istället."
Och det gjorde han. Det tog flera veckor.
Han var vid en pool med alla de här klisterlapparna på sig.
Han såg ut som en hund som precis hade fått valpar.
Så han var inte rädd, bara för att det skulle göra ont.
Hans läkare ringde mig. Vi tar hand om honom nu, och Janice är borta.
Det är mitt jobb att svara i telefon, och jag går ut i korridoren.
Hans läkare, dr Nortman, sa:
"Vi har precis fått din pappas blodprovssvar,
och han är döende. Han måste ligga på sjukhus."
"Jag vet inte vad vi ska göra", sa jag. "Vi lovade att han skulle slippa sjukhus.
Han hatar sjukhus."
Och hans läkare sa: "Som hans läkare måste jag föreslå att han läggs in.
Som människa tycker jag att det är okej.
På sjukhuset överlever han några dagar extra.
Men det är sjukhusdagar.
Just nu är han hemma, omgiven av sin familj.
Det är nog bäst så."
Sen sa han:
"Han kommer att dö av njursvikt,
vilket råkar vara en smärtfri död."
Man hamnar som i en dimma, det är nästan euforiskt. Och sen är man borta."
Jag var så glad för min pappas skull, och jag sprang in i hans rum.
Jag borde nog ha väntat lite.
"Pappa, goda nyheter!"
"Va?", sa han.
Jag bara: "Okej, dämpa dina förväntningar. Du är döende."
Men jag sa: "Ingen mer medicin." Han åt typ 40 piller om dagen.
"Ingen mer medicin?", sa han. "Nej", sa jag.
"Och vi ska bo här med dig för alltid."
Och… Vadå?
Han visste vad jag menade.
Sen berättade jag exakt hur han skulle dö,
och att det inte skulle göra ont.
Hans axlar sänktes, och han var så glad.
Alla kröp upp i hans säng. Det var en kanondöd.
Vi sjöng gamla lägersånger. Han älskade läger.
Och vi berättade roliga familjehistorier.
Jag gjorde en låtlista åt honom med de största hitsen
från sommaren när han var 17, för det var nog hans lyckligaste sommar.
Och han kunde varje ord i varje låt. Det var toppen.
Så Janice var borta, snart pappa också,
och jag satt i telefon med bårhuset där Janice låg
för att ligga steget före.
Jag gick in i pappas rum och sa:
"Pappa, jag vet att du ville bli begravd,
men kan du tänka dig att bli kremerad, för…"
Och det jag säger nu ställer judarna i dålig dager.
Men jag fick ett bra pris på Janices grav. Det fick jag verkligen. Jag…
Det kallas för en "plus ett."
"Du blir begravd en meter ovanför henne, men du måste kremeras för att få plats."
Och han säger: "Det skiter väl jag i. Jag är ju död."
"Du är så lätt", sa jag.
"Vi tar den. Tack."
Och killen från bårhuset säger: "Var det din far?"
"Ja", sa jag.
Och han sa:
"Vi kan inte boka in en kremering för nån som fortfarande lever."
Han sa det som om jag var skitstöveln.
"Ni är ett judiskt bårhus. Du borde inte ens erbjuda kremering."
"Plötsligt är reglerna viktiga?" Jag…
Vad skulle jag göra? En kremering tar en till två veckor.
Judar ska begravas typ dagen efter.
Det är väldigt jord-till-bord. Och…
Och så sa jag: "Förresten, Janice hade tatueringar."
Det var hennes läppar och ögonbryn, men hon hade ju det.
Men sen insåg jag att vi inte behövde askan till begravningen.
Det är, ni vet…
Han är ju inte där. Begravningen är för vår skull.
Jag tror inte att nån kommer att säga: "Var är askan?"
Vi hade en vacker begravning, och ett par veckor senare
kom askan, och vi fyra systrar gjorde en liten grej, men…
Jag vet inte, jag… Min terapeut sa:
"Era föräldrar, era nära och kära, de ligger inte i kistan eller i marken.
De sitter i bilen med er på väg till kyrkogården.
De sitter i bilen med er på väg därifrån."
Jag tror verkligen på det. Jag råkar vara gudlös,
men jag tror på vetenskap, och jag vet
att energi varken kan skapas eller förstöras.
Jag skrev det.
Och…
Det tror jag på.
Våra nära och kära är inte i marken eller i sina kroppar längre. De är…
Men deras energi, deras essens, deras "-het" finns där ute,
och jag tror faktiskt att våra nära och kära vakar över oss.
Kanske inte hela tiden, men under de viktiga ögonblicken
som när vi onanerar, eller…
"Åh, Sarah."
Jag vet inte varför jag sa det.
Jag tror att jag…
Jag måste tänka så för att komma, men…
För showen är så sorglig,
och sen oroar jag mig och går för långt åt andra hållet, men jag…
Det är en balans.
Men jag tror att våra nära och kära vakar över oss när vi onanerar.
Det hör man på det svaga "Oy"-ljudet.
Oy!
Verkligen? Ser man på. Tack.
Så nu är min pappa döende, och han är så rolig.
Vid ett tillfälle säger han…
Han kraftsamlar verkligen, och han säger:
"Jag har ändrat mig. Jag vill leva."
Och min syster Susie, rabbinen, bara…
Och jag säger: "Susie, han driver med dig."
Susie var på showen när jag var på turné för några veckor sen.
Hon kom backstage och sa: "Skämtar du?"
"Det var du som flämtade, och det var jag som berättade att han jävlades med dig."
Sen fick jag förklara för henne
att hon inte var den personen här.
Så vi turas om att sitta med honom och sova bredvid honom, och…
Vid ett tillfälle sitter Rory med min pappa,
och min pappas telefon började ringa.
Jag förstår inte hur gamla människor…
De kan inte använda en smartphone, men de kan hacka den
och dra upp volymen till 1 000, och…
Och ringsignalen var USA:s nationalsång.
Rory sa: "Ska jag svara? Det är nån som heter Steve Forman."
Pappa säger: "Okej." Han sätter den på högtalare och håller upp den.
Och den här Steve Forman säger: "Schleppy, säg att det inte är sant!"
Och de pratar lite. Det är väldigt rart, och de lägger på.
Och min pappa säger till Rory:
"Vet du vem det var? Har du hört talas om crabsticks?"
Rory sa: "Ja, de har det väl i sushi ibland?"
Och min pappa säger: "Han uppfann crabsticks."
Han kollade upp det, och det var sant.
"År 1970, och nu är han rik."
Rory säger: "Häftigt. Hur träffades ni?" Och pappa säger:
"Dunkin' Donuts."
De träffades på Dunkin' Donuts, och nu pratar de på hans dödsbädd.
Många av mina vänner kom för att ta farväl,
för min pappa spelade poker med oss.
Så många av mina komedivänner kände honom.
Och ni vet Jeff Ross, "The Roastmaster General".
Stans bästa roast-komiker.
Han har länge stått nära mina föräldrar.
Han kom för att sitta hos honom, och när han kom in sa han:
"Dåliga nyheter, Schleppy.
Jag tror inte att du kan vara min nödkontakt längre."
Och…
Han satt med honom och…
Jeff presenterade min pappa och Janice för en vän,
en äldre magiker som hette Bernie Shine.
Och de var vänner de sista tio åren.
Pappa och Janice var och såg Bernie uppträda typ sex månader tidigare.
Jeff satt där med pappa, och han sa:
"Ska jag Facetimea Bernie, så du kan ta farväl?"
Och han sa: "Okej."
Han ringer upp och han håller fram telefonen.
Bernie svarar och säger: "Donald, jag beklagar verkligen."
Och min pappa sa: "Bernie, din show var så dålig
att den dödade Janice."
Och sen säger han: "Och jag mår inte heller nåt vidare."
Han var mördande rolig när han var döende.
Och han skulle ju, ni vet… Nu var det över, och det var…
Jag tror att vi hade sagt allt, och han typ…
…dog inte.
Och ärligt talat började det kännas lite obekvämt.
Det var pinsamt, och…
Så jag sitter med honom, och vi hade sagt allt, och…
Jag sa:
"Vill du titta på tv?"
"Okej", sa han.
Och vi tittade på…
Vi såg den där serien Beef, med Ali Wong och Steven Yeun.
Så sjuk och mörk. Vi älskar sånt, och den var kanon.
Vi såg tre avsnitt, och sen gick jag hem för att sova.
Jag kom dit nästa morgon och sa: "Schleppy, är du redo för avsnitt fyra?"
Och han säger: "Jag tittade på det."
"Tittade du på det utan mig? Okej, vilket avsnitt är du på?"
Och han säger: "Jag tittade på allihop."
Min pappa sträckkollade på Beef på sin dödsbädd.
Så borde det stå i reklamen för Beef.
Han hade en vän… Det finns en kille som heter Barry Tatelman.
En hedersknyffel.
Vi kände honom inte tills för 15 år sen. Han letade upp min pappa.
Han hittade honom på Facebook, och de har varit nära de senaste 15 åren.
Varför letade Barry Tatelman upp min pappa?
För att min pappa var hans lägerledare, och förändrade hans liv.
Och ända sen han dog
har en massa gamla män ringt till min podcast för att säga:
"Din pappa var min lägerledare och förändrade mitt liv."
Han antastade dem.
Ventilationsskratt.
Schleppy dog till slut. Smärtfritt, som utlovat.
Och det är så konstigt, för jag har inga föräldrar nu.
Och det finns ingen ålder där man är redo att inte ha några föräldrar.
Först min styvfar, John O'Hara, som inte ens fick vara med i den här showen.
Så fin.
Min mor, Beth Ann, som inte slapp undan oskadd.
Och sen Janice, och nu min pappa, och…
Min erfarenhet är…
Till en början kände jag mig lite vilsen, tror jag.
Och…
Sen fick jag nån sorts identitetskris.
"Vem är jag utan dem?"
Ni vet? Vem är jag
utan dem?
Och om man nånsin undrar vem man är
kan man titta på de skräddarsydda annonserna på ens telefon.
Det är den du är.
Alla vet om det nu. Alla känner till riktade annonser.
Siri lyssnar på dig, Alexa lyssnar på dig.
Allt du skriver in i sökfältet fångas upp och matas till dig.
Men det fanns en tid när det här hände utan att vi var medvetna om det.
Jag tittade på min telefon och tänkte:
"Herregud, jag pratade precis om culottebyxor."
Det dök upp en massa annonser, och när jag tänker tillbaka
blir jag så generad över hur förnärmad jag blev.
Jag minns att jag sa:
"Jag läste en krönika i The New York Times på min telefon,
och helt plötsligt dök det upp en annons för ilovecum.com.
Barn kan ju läsa det här!
Varför skulle The New York Times
sälja annonsplats till dessa människor?"
Vilket de såklart inte gjorde.
Det var bara min telefon
som kände mig.
Jag vill inte att ni ser framför er hur jag knappar in ilovecum.com.
För det första är det .org, men…
Jag visste inte att det var en webbplats. Jag skrev bara in mina sökord,
som "penisar som ejakulerar" eller nåt,
och min telefon bara: "Sluta skriva, jag fixar det."
Och sen hamnade jag där.
Det var min telefons sätt att säga:
"När det bara fanns ett par fotspår…
…det var då jag bar dig."
"Jag fixar det."
Jag vet vad ni tänkte.
"Om spermaskämtet inte har en Jesus-referens går jag."
Men jag levererar.
Jag levererar Guds kärlek.
Jag har sagt cum.com så många gånger
att ni snart få den reklamen.
Som jag sa är det först nu vi sörjer, och…
Det är rätt intressant, för…
Tre av fyra av oss är gudlösa.
Av systrarna, inte samhället i stort.
Det vore fantastiskt.
Men vi är på systrarnas Whatsapp-grupp, och vi sörjer.
Och det slår mig att sorg liknar religion, för…
Vi försöker förstå nåt bortom vårt förstånd.
Vi försöker förstå nåt som kanske inte går att förstå.
Och som Susie skrev:
"Två flugor landade på min fönsterbräda,
och jag vet att det var de."
Och Jodyne och Laura bara: "Det var de!"
Och jag ville bidra med nåt, så jag skickade ett hjärta. Och sen…
Laura sa: "Jag var på Target,
och en kvinna kom fram till mig och sa att jag var jättefin i lila.
Och jag vet att det var Janice."
Susie och Jodyne sa: "Det var Janice!"
Och jag bara…
Men det var det Jodyne sa som drabbade mig.
Hon sa…
Hon sa: "Hör ni, jag pruttade i typ fyra sekunder."
Och jag sa: "Det är pappa!"
Jag saknar honom så mycket. Men jag mår bra.
Jag mår bra, men jag längtar efter honom.
Och det som överraskar mig så mycket är att
jag inte saknar min unga, arbetsföra pappa,
eller pappan som tog hand om mig och gick på alla mina matcher.
Jag vet inte varför, men jag saknar slutet.
De sista dagarna.
De där lugna stunderna, när jag tog hand om honom.
När han var tvungen att meddela mig när han måste kissa.
Då fick jag ta hans penis och lägga den i en kanna och…
"Penis i kanna" låter som en dessert på TGI Fridays eller nåt,
men…det är det inte.
Och…
Men till och med när jag torkade hans röv och bytte hans blöja…
Först var jag så… Jag sa: "Pappa, känns det hemskt?"
"Jag bryr mig inte ett skit", sa han.
När jag visste det kunde jag verkligen…
Kanske inte njuta av det, men det kändes som en ära att…
Jag ville hålla honom ren.
Och ni kanske tänker: "Jag skulle aldrig vilja göra det."
Men det kommer ni. Ni kommer att kunna göra det.
Som när nån säger: "Jag vill ha en hund, men jag vill inte plocka bajs."
Och första dagen säger ni: "Duktig pojke! Herregud!"
Det försvinner, och man bryr sig inte. Man vill göra det.
Och det är under de stunderna,
när jag får hålla honom ren,
som jag kan berätta saker för honom, som: "Pappa, jag älskar dig."
Och: "Tack, pappa."
Och även saker som:
"Vem torkar skiten ur vems tuchus nu, skitstövel?"
Tack så mycket.
Tack, Beacon Theater, och vilken otrolig publik.
Åh, bra.
Tack.
TILLÄGNAS DONALD & JANICE SILVERMAN
BETH ANN & JOHN O'HARA
Det här är Galna Sophies man.
Jag spyr när jag ser allt varuhusen gör för att lura in dig deras dyra affärer.
Spendera dina pengar på Galna Sophies istället.
Om du bara vill ha det allra bästa, men är för snål,
är svaret Galna Sophies fabriksoutlet!
Det här är min första vad fan man nu kallar det.
Den första av många.
Du kommer skratta, även gråta Du kommer gräla, även bråka
Så här ser en feminist ut
-Jag måste prata med dig om en sak. -Ja?
Jag har tänkt på en sak.
-Lyssnar du? -Ja.
Jag tycker inte att du ska vara min nödkontakt längre.
Jag vet inte, jag. Det tycker jag nog ändå.
Okej. Det är bäst att du finns där för mig då.
Ja.
-Är du fortfarande ihop med din tjej? -Ja.
-Vad sa han? -"Är du fortfarande ihop med din tjej?"
Försöker du sätta på min flickvän?
-Hej, älskling. -Hej, Sarah.
Det är ju sabbat, så jag ville ringa dig.
Jag köpte ett nytt batteri till min cykel.
Tack för att du hittade snubben. Jag älskar det.
Jag kommer nog ända till Fargo med det, så avboka flygbiljetterna,
för det har så mycket kraft.
Hur som helst, eller som de säger i New Hampshire, hur som haver…
Jag älskar dig. Jag hoppas att du mår bra. Hej då. Hur lägger jag på den här skiten?
Undertexter: Mattias R. Andersson