Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Це найнижчий тембр мого голосу.
Боже, Алі Вон.
Джеррі.
ШЛЕППІ ТА ДЖЕНІС СПОЧИВАЙТЕ З МИРОМ
Мої батьки?
Леді, джентльмени та всі інші.
-Представляю мою кохану людину. -Тіна й Емі.
-Так, це логічніше. -Ой, вирвалося.
Аплодисменти моїй і вашій подрузі,
Сарі Сільверман.
САРА СІЛЬВЕРМАН: ПІСЛЯ ВТРАТИ
Дякую.
Нічого собі.
Приймається.
Якщо в кінці не буде так само, це буде провал.
Мене турбує, що ви настроїлися на розчарування.
Але я така рада, що ви тут,
і щаслива бути тут, у Нью-Йорку,
у театрі Beacon.
Це середина мого туру.
І я люблю бути на гастролях, особливо зараз.
Знаєте, по-перше,
я справді люблю спілкування з аудиторією,
зараз більше, ніж будь-коли.
І, по-друге, я справді полюбила
жити в готелях.
Люблю, коли готель гарний.
Знаєте, як можна зрозуміти, що готель шикарний?
Якщо повертаєшся в номер
і бачиш, що туалетний папір
складений в ідеальний трикутник?
Не може бути нічого розкішнішого,
ніж усвідомлення, що пальці незнайомця
торкалися того,
що ти колись притиснеш до своєї дупи.
Так живуть багатії.
І…
Я живу зі своїм хлопцем Рорі вже п'ять років.
Я могла б навчитися вимовляти його ім'я, але воно кумедне.
Рорі.
Але ми вже змушені думати, як урізноманітнити наше інтимне життя.
Останнім часом я йому дрочила недомінуючою рукою.
Це чудово,
бо здається, ніби це робить хтось інший.
І…
Я трохи пишалася собою, коли придумала цей жарт.
А Рорі спав поруч зі мною. Я його розбудила й розповіла.
Він каже: «Смішно. Знаєш, як це називається?»
-Незнайомець. -Незнайомець.
«Незнайомець».
Усі знають, крім мене.
Я такого раніше не чула.
І це дивно, бо я завжди думала,
що жінки в цілому краще розуміють чоловічий досвід.
Треба бачити світ крізь чоловічу призму,
щоб просто вижити.
Чоловікам це не обов'язково, але… Так, це якось пройшло повз мене.
«Незнайомець».
Прикольно. Він каже: «Так, я іноді це роблю лівою рукою,
іноді сиджу на руці, щоб вона затерпла».
Здуріти можна.
Гадаю, це нормально, бо…
Ми намагаємося додати перцю під час сексу, наприклад, говоримо
про свої фантазії.
Якось ми дуріли, і з моїх уст вилетіла фраза.
Я цього не планувала.
Я кажу: «Ти щойно приїхав у мій літній табір».
Навіть він…
Але він урятував ситуацію.
Спитав: «Але ти власниця табору, так?»
Я кажу: «Так.
Я власниця табору».
Іншого разу я сиджу на ньому… Що, я гойдаюся?
Та нехай. Позиція не має значення, але ми займалися цим.
А він каже:
«Це таке божевілля. Я навіть не знаю твого прізвища».
А я йому підігрую й кажу
«Я Гітлер».
І…
Він одразу кінчив, і це мене
трохи збентежило.
Прямо сюди. Між…
Між верхньою губою й кінчиком носа.
Мій тато й моя мачуха Дженіс
померли у травні з різницею в дев'ять днів.
І… Над цим ще треба попрацювати.
Але вони справді померли, і я була дуже близька з ними обома.
Тато був моїм найкращим другом.
Вони обоє дали мені так багато.
Останній його подарунок — година нового матеріалу, тож почнімо.
Добре.
Гаразд.
Дозвольте представити персонажів.
По-перше, мій тато — Дональд Шлеппі Сільверман,
усі називали його Шлеппі.
Народився в Бостоні, потім його сім'я переїхала в…
Ви чули про це?
Ти кажеш: «Я з Бостона». Ти з Квінсі. Але…
Вони переїхали в Нью-Гемпшир,
і саме там я народилася й виросла.
Мій батько мав магазин-дискаунтер жіночого одягу
з назвою «Фабричний аутлет божевільної Софі».
Це смішно. Коли я комусь кажу, що я з Нью-Гемпшира, мене питають:
«У Нью-Гемпширі є євреї?»
Тоді доводиться пояснювати, що навіть Нью-Гемпшир заслуговує мати магазини.
І…
Він сам робив рекламу на радіо. Казав: «Я божевільний Донні.
Коли я бачу ціни в торговому центрі, то хочу блювати!»
А потім швидко зачитував назви маловідомих брендів.
Наприкінці він казав: «Якщо хочете купити найкраще,
але вас душить жаба, приходьте до "Божевільної Софі"!»
Він назвав магазин «Аутлет божевільної Софі», бо…
Він любив «Божевільного Едді» в Нью-Йорку, знаєте, у 80-х?
Він хотів зробити щось подібне.
І…
Але він хотів, щоб ім'я було жіноче, бо то був дискаунтер жіночого одягу.
І знаєте, ми євреї, тому він хотів використати єврейське ім'я,
тож вибрав Софі. «Фабричний аутлет Божевільної Софі».
А моя бабуся, його мама, дуже засмутилася,
бо її найкращою подругою в Бостоні була Софі Московіц.
І їй здавалося, що він назвав її божевільною.
А він пояснив їй:
«Мамо, якби я назвав магазин на честь Софі Московіц,
я б назвав його "Фабричний аутлет потворної Софі"».
І я вважала цю історію такою смішною, що багато років тому
розповіла її на ток-шоу,
не розуміючи в той час, що Софі Московіц досі з нами.
І…
Це викликало сильний розбрат між нашими родинами.
Але тепер я переконалася,
що вона мертва, тож…
Мій тато дзвонив мені щосуботи,
і я майже ніколи не брала слухавку, бо його голосові повідомлення були супер.
Кілька з них я запам'ятала.
Пам'ятаю одне з тих часів, коли вже всі мали мобільні телефони,
навіть у Нью-Гемпширі, розумієте?
І він дзвонить мені: «Угадай, де я?
На автомийці. Уявляєш?
Я говорю у шматок пластику,
мій голос відскакує від неба й летить до тебе».
Від неба. Так.
А потім він каже:
«Ой.
Ой-ой!»
Він не зачинив вікна.
І я кілька хвилин слухала, як він мокне.
Це дуже конкретне «ой» від тата.
Я не часто його чула.
Коли я була молодшою, ми сходили з ним у кіно лише один раз.
За назвою здавалося, що це ідеальний фільм, але ні.
Називається «Хлопці не плачуть».
Чудовий фільм, але не дивіться його з татом.
І…
Там є абсолютно жорстока сцена сексуального насильства.
Упродовж цієї сцени весь кінотеатр мовчав, було чути лише:
«Ой.
Ой!»
Інше повідомлення, яке я запам'ятала…
Я переїхала до Лос-Анджелеса,
знайшла роботу на телебаченні й таке інше.
І він дзвонить мені й каже:
«Я знаю, що ти тепер справжня голлівудська шишка.
Можливо, ти знайдеш час у своєму щільному графіку
передзвонити тому, хто дав тобі життя».
Схоже, що він кладе слухавку, але йому сяйнула нова ідея:
«Я підіймав твої маленькі ніжки й витирав лайно з твого тухеса.
Можливо, ти знайдеш для мене хвилинку».
Він дуже любив старіти.
Він це любив.
Бо знав, що він чарівний. Йому подобалося те, що все сходило йому з рук.
Ми були в кафе в Лос-Анджелесі.
Їли сандвічі, аж раптом до нього
підійшли два здоровані й почали йому погрожувати.
Він засміявся, й вони пішли. Я питаю: «Що це було?»
Він каже: «Я пішов налити собі кока-коли й побачив тих двох здорованів.
Я підходжу й кажу: "Знаєте що?
Я хочу надерти комусь дупу"».
Зі своїми вузлуватими ліктями.
У нього були набряки, що звисали з обох ліктів.
Навіть лікар казав: «Я можу відкачати рідину».
А він: «Ні,
моїм онукам подобається».
О, я була вдома.
Я взяла вихідні на гастролях, щоб поїхати додому на свята.
І тоді пішла до стоматолога почистити зуби,
бо, звісно, смерть проникає крізь ясна.
У нас з татом був один стоматолог,
доктор Ернандес, було приємно його побачити.
І він чистить мені зуби й каже:
«Я сумую за твоїм татом!»
Я кажу: «Знаю, я теж за ним сумую».
А він: «Ні, ти не розумієш. Подивися мою сторінку в Yelp».
Це невелике доповнення до цієї половини туру.
Чорт, у мене немає…
Я не наділа окуляри на час фільмування.
Дайте мені окуляри для читання.
Один із вас. Хтось із вас.
Не панікуйте.
Просто киньте їх на сцену.
В окулярах для читання немає конкретної… Гаразд.
Це ваші?
Чим ви їх протирали, салямі?
Я жартую. Будь вдячна.
Дуже вам дякую.
Це відгук мого тата на Yelp.
«П'ять зірок.
До лікування зубів я ставився так: якщо не болить, не виправляй.
Впродовж 84 років мені це чудово підходило.
Тепер я нарешті знайшов виняток з мого правила.
І цим винятком є Джеймс Ернандес.
Джиммі не марнує часу.
У нього золоті руки,
здатні виправити те, що болить у роті, швидко й ефективно.
Позбудьтеся свого жахливого зубного лікаря і перейдіть до найкращого.
Скажіть, що ви від Шлеппі».
Боже мій.
Як кумедно.
Він називав себе снобом навиворіт,
а я намагалася пояснити, що це теж сноб.
Але він ненавидів багатіїв.
І вони їздили до Флориди взимку,
бо єврейський закон і…
Він сидів у «Старбаксі» та бентежив людей.
Він сидить там, поруч паркується чувак у «бентлі».
І мій тато встає й каже…
«От молодець!
Молодець. Купив собі "бентлі".
А міг би нагодувати 100 000 людей в Африці.
Але тобі потрібен "бентлі". Молодець».
Моя мачуха така: «Я не знаю, що відбувається.
Твого батька били в обличчя вже три зими поспіль».
Якщо він бачив когось із «ролексом», казав:
«О, гарний "ролекс".
Мій "таймекс" коштує 30 баксів, я можу в ньому плавати, а ти молодець.
Тобі потрібен "ролекс". Тепер усі знають, що ти багатий».
Він ненавидів багатіїв,
поки я не почала заробляти гроші.
Тоді він сказав: «Я більше не літатиму економом».
Отже, моя мати, моя біологічна мати Бет Енн О'Гара…
І я знаю, що дехто з вас…
У вас щось не складається.
Вона вийшла заміж за ірландця-католика.
Вона повністю єврейка. Дрочіть на мене й далі.
Бет Енн померла вісім років тому.
Зараз я її опишу.
Вона була красунею від природи, без макіяжу.
Вона носила
комбінезони, заляпані фарбою, бо малювала в них,
і дві різнокольорові шкарпетки.
У неї була скринька для прикрас, але там лежали політичні значки.
Вона не носила ліфчиків, соски було видно, бо нахрін чоловіків.
Але її характер контрастував із зовнішністю.
Це не оригінальний опис,
але вона була точною копією Діани Чемберс із Cheers.
Вона говорила чітко,
граматика, дикція й вимова були її пристрастями.
Пам'ятаю, коли я була маленька, ми замовляли їжу.
І вона каже:
«Я візьму ква-сон на сніданок».
Ми живемо в Манчестері, Нью-Гемпшир. Там кажуть «авокейдо». Я…
Я кажу: «Мамо…»
Касирка питає: «Що?»
Квасон, квасон на сніданок.
«Мамо, це круасан-віч.
Ми в "Бургер Кінгу". Говори так, щоб люди розуміли».
Вона…
Вона була режисеркою.
Вона керувала місцевим театром у Манчестері, Нью-Гемпшир.
Вона була природженою режисеркою, робила нотатки,
виправляла всіх, кого зустрічала.
Вона завжди писала коментарі.
Вона була голосом нашого місцевого кінотеатру
«Бедфорд-молл сінема».
«Знижки на ранкові сеанси, лише два долари з понеділка по суботу».
І вона отримала цю роботу, бо поскаржилася.
Вона підійшла і сказала: «Я подзвонила спитати, що зараз у кіно,
а відповідь вашого працівника неможливо розшифрувати.
Ніякої дикції. Я не зрозуміла ні слова».
Її питають: «Хочете цим зайнятися?»
Вона така:
«Я… Ну, не знаю.
Я… Так!»
«Добре!»
І народилася зірка.
Вона ніколи не брехала.
Їй не спадало на думку збрехати, навіть щоб захистити чиїсь почуття.
Вона просто не робила цього, як…
Вона режисерувала виставу, і одна з молодих актрис запитала її:
«Бет Енн, думаєте, я колись досягну успіху?»
А вона сказала: «Ні!»
Я знаю цю історію лише тому, що спитала свою сестру Сьюзі,
чи вона пам'ятає якісь історії про маму, вона розповіла це, я спитала:
«Звідки ти знаєш? Ти там була?» Вона сказала: «Ні.
Мама сказала, що не зрозуміла, чому дівчина заплакала».
Та дівчина…
Пем Салліван.
Так. Ви ніколи про неї не чули?
Не талановита.
Вона не мала іскри.
Але вона була моєю мамою.
Я сиділа біля неї, коли вона помирала.
Я тримала її за руку,
це була тиха мить.
І останнє, що вона мені сказала, подивившись на мене:
«Твоє волосся.
Воно таке сухе».
Я б це ні на що не проміняла.
Здається, що я жорстока до неї,
але, чесно кажучи, я дуже вдячна.
Вона завжди казала мені правду, і часто це бувало жахливо.
Але іноді це було щось приємне. І я розуміла, що це правда.
У світі потрібно більше Бет Енн, розумієте?
Зараз нам найбільше бракує правди.
Холодних жорстких сосків правди.
Входить Дженіс, моя зла мачуха,
як вона себе називала.
Вона була наймилішою жінкою, яку можна зустріти.
Зараз поясню чому.
Вибілена блондинка.
Багато макіяжу на обличчі.
Манікюр, що пасує до туфель.
Ретельно дібраний костюм.
Її стиль дуже відрізнявся від маминого.
Вона була дуже милою.
Одного разу вона забирала мене з роботи, я сіла в машину,
і вона спитала: «Як тобі мій макіяж?»
А оскільки я донька своєї матері,
у мене було кілька зауважень.
Але оскільки я була також і донькою Дженіс,
я знала, що треба змовчати і сказати, що все чудово.
І слава богу, бо потім вона сказала:
«Це татуаж!»
Дженіс усе сприймала буквально.
Що я маю на увазі? Не знаю, але їй були потрібні конкретні інструкції.
Вона не була дурною. Але все сприймала буквально.
З неї була добра спортсменка, бо вона могла запам'ятати кожен крок.
Знаєте, як я збираю волосся у хвіст?
Просто…
Знаєте? А вона така:
«Витягуєш волосся і скручуєш. Потім протягуєш волосся крізь гумку».
Розумієте? Вона все робила крок за кроком.
Знаєте, як збивати яйця на омлет? Я це роблю інтуїтивно.
А Дженіс думала б: «Занурюєш виделку в яйце
й робиш сто маленьких кіл».
Я їхала з нею в машині:
«Дженіс, у тебе є ChapStick?»
А вона дивиться на мене:
«О чорт.
Вибач, люба, немає».
Я кажу: «Все гаразд».
За мить вона каже:
«У мене є те, що називається "Вазелінова терапія для губ"».
«Так, чудово. Я…
Ти ж знаєш, що я не рекламую ChapStick, так?»
Моя сестра Лора — різнобічна мисткиня.
Здатна зробити будь-що. Вона намалювала картину
й подумала: «Дженіс сподобається».
Вона надіслала їй картину, Дженіс отримала посилку.
Потім подзвонила Лорі й каже: «Як ти дізналася?»
А Лора: «Що саме?»
А вона: «Це мої улюблені кольори. Беж, бронза й анімалістичний принт».
Вона була така.
Я займаюся стендапом з 17 років.
І коли я згадую свої молоді роки,
якою я була різкою й осудливою,
мені так ніяково.
Пам'ятаю, я подумала…
«Жінки в леопардовому принті — це жахливо».
Це такий несмак.
Лише старі єврейки та італійки носять леопардовий принт».
А потім мені виповнилося 50,
і я зрозуміла, що це весело.
Коли тато й Дженіс постаріли,
то на прийомі в лікаря
ми просили їх записувати все на диктофон.
А потім вони публікували це у нашій сімейній групі у WhatsApp,
щоб ми могли послухати й переконатися, чи все з'ясовано.
І родина Сільверманів так сильно зблизилася
у цих групах WhatsApp, до речі. Ми…
У нас є група «Сільверман Юнайтед» у WhatsApp.
А ще ми, чотири сестри,
створили групу сестер.
А ще групу всіх сестер, крім однієї,
та всі інші можливі комбінації.
Дженіс записалася до лікаря,
і ми знаємо, що там будуть погані новини.
Ми впевнені, що новини будуть дуже погані.
У нас є запис, і…
Його запостили у WhatsApp.
І ми слухаємо
й чуємо, як лікар каже:
«Дженіс, мені дуже шкода це казати.
Але у вас на підшлунковій четверта стадія…»
І раптом
чути дуже голосне
низькотональне пукання.
Десь на три секунди.
І я знаю, що люди кажуть «три секунди» на позначення маленького проміжку часу.
Але якщо справді засікати час,
це довго, розумієте?
І я знаю, що це мій тато.
Ви, мабуть, думаєте: «О так, Шлеппі весь час пукав».
Я ніколи в житті не чула, щоб він пукав. Я…
Я знаю, що він не міг прийняти ці новини,
тож його тіло взяло верх.
А тепер я сиджу й думаю: «На підшлунковій четверта стадія чого?»
Але я використала контекст.
Їхні індивідуальні реакції на цю новину…
Я слухаю, як Дженіс…
Її реакція типова для Дженіс, розумієте?
Вона каже:
«Ну, я робитиму все, що ви мені скажете.
Я зроблю все, що ви скажете, і я боротимуся».
Типово для неї.
А реакція мого тата
була найбожевільнішою з усього, що я чула в житті.
Я не жартую.
Він сказав:
«Я самотній!»
Потім він каже:
«Я вдова!»
Я знаю, моя мати, Бет Енн, слухає й каже:
«Вдівець». Але, мамо…
Це було божевілля.
Я відома заклиначка тата, і мені доручили йому подзвонити.
І я була змушена сказати: «Тату, не можна так говорити
перед живою дружиною.
Ти повинен заспокоїтися.
Зараз ідеться не про тебе,
а про Дженіс. Ти маєш подбати про Дженіс.
Зберися. Тобі не можна здаватися зараз».
А він сказав: «Знаю». А потім почав ридати.
І я ніколи не чула, щоб він ридав.
А він каже: «Я просто не хочу жити у світі без моєї Дженіс.
Я просто не хочу залишатися без неї».
Я хотіла його втішити й шукала слова,
а потім сказала: «Ну, за статистикою, не залишишся».
І…
Тобто…
Я не знала, що так воно й буде.
Очевидно, це
не той випадок, коли кажуть: «Я ж казала».
Але ми закінчили розмову.
Він обіцяв подбати про Дженіс.
Наступного дня я говорила з Дженіс.
І вона сказала, що попросила в нього склянку води.
Він каже:
«Де ж вона?
Де вода?»
У твоїх ліктях, тату.
Знайди соломинку й засунь туди.
Вона з радістю вип'є.
Ясна річ,
чотири сестри й кілька онуків з'їхалися до їхньої квартири.
І ми…
Ми були їхніми коучами під час смерті.
А смерть — це…
Це дуже важко для мене.
Я в цьому унікальна.
Знаю, що ні.
Але мені справді важко.
Мені важко навіть убити жучка
і майже неможливо зробити так, щоб це було схоже на самогубство.
Я…
Вони такі маленькі.
У нас удома були мухи, багато мух, і я не…
Я не хотіла нікого вбивати, і я просто…
Я відчиняла двері і, як авіадиспетчер, скеровувала їх…
Але на їх захист, я розумію, що це кімнатні мухи.
Вони були у своєму природному середовищі, тому я не зважала на них.
Але потім у нашу спальню налетіло багато мух,
їх було надто багато, і мені це не подобалося.
Мені це зовсім не подобалося.
А Рорі такий…
Я можу це вимовити, якщо постараюся.
Рорі.
Рорі каже:
«Хочеш, щоб я їх позбувся?»
І я питаю: «Як саме позбувся?»
А він: «Хочеш, щоб вони зникли?»
Я кажу: «Так».
Я вийшла з кімнати й зачинила двері,
але була поруч і слухала.
І раптом я чую: бац! Бах! Бам! І я така…
Мабуть, він чув, як я…
Тоді він замовк.
А потім я почула, як він відкрив вікно
й каже: «Бувайте, дорогенькі!
Летіть обережно!»
Я знаю.
І я знаю, що він зробив це для мене.
Я знаю, що він їх убив, але збрехав заради мене, розумієте?
Думаю, я так сильно співчуваю мухам, бо…
Боже мій, ми досі говоримо про мух?
Так, у мене ще хвилини чотири про мух.
Але мільйон років тому я дізналася цікавий факт,
що мухи живуть лише 24 години.
Це все їхнє життя.
І я не знаю, в цьому є щось таке
прекрасне, зворушливе й поетичне. Знаєте, ціле життя за день.
І я не знаю, я просто думаю, це так…
От коли я вперше почула про це.
Я була авторкою-комікесою у Saturday Night Live.
Дякую. Я справила незгладимий вплив.
Це був сезон 1993–94 років,
щоб ви розуміли, як я добре збереглася.
Я щойно дізналася цікавий факт, і це був останній рік Філа Гартмана, і…
Не життя, але
на шоу.
Далі він працював на NewsRadio.
Він був до мене добрий і сказав:
«Може, напишеш скетч, і ми разом виступимо?»
Я сказала: «Добре». І написала скетч про мух.
Усе починається з тексту, що виповзає, як у «Зоряних війнах».
«Зазвичай муха живе 24 години». Бла-бла-бла.
А потім він грав стару муху
на смертному одрі. Вона вже прожила
двадцять три з половиною години.
А я молода муха, в якої щойно виросли крила,
і він розповідає мені, як влаштований світ, типу:
«Пам'ятаю, опівдні…» І так далі.
І…
Усього я не пам'ятаю, але в кінці
приходить собака, сре та йде собі.
А він мені каже щось типу: «Лети туди, мала». І…
Уявляєте, ця сценка не потрапила в ефір. Але…
Я просто… По-моєму, мухи такі милі.
І я не розумію, навіщо ми їх вбиваємо.
Ми любимо тварин, якщо вони маленькі.
А про дуже маленьких ви кажете: «Убийте їх».
Ви монстри.
Вони такі крихітні, зі своїми маленькими крильцями
та велетенськими очима,
вони потирають лапки, ніби виношують план.
Я чищу зуби й бачу маленьку муху,
в неї щойно виросли крила.
І я така:
«Ласкаво просимо у світ, друже. Тебе чекають чудові пригоди».
Того вечора я вмиваюся
і знову бачу ту муху.
Вона була сива, стара,
навіть не літала.
Лише робила скуті кроки час від часу.
І я кажу: «Ти витримала.
Оце так життя».
А Рорі був у ванній.
Він каже:
«Не думаю, що це та сама муха».
Я думаю, у саме той момент часу в нашому світі, у нашій країні…
Я просто не хочу, щоб чоловік щось мені казав.
І не просто… Взагалі нічого.
І це неправильно, але я так почуваюся.
Я кажу: «Це та сама муха, але дякую».
Тоді він мав нахабство спитати:
«Ти впевнена, що мухи живуть лише 24 години?»
Я кажу: «Знаєш що? Може, пошукай в інтернеті.
Бо що я знаю? Я просто дівчина. Мабуть, це мені наснилося».
І він відступив, сказав: «Добре». Але…
Я пошукала в інтернеті, вони живуть близько місяця, але…
Я не знаю. Розумієте…
Мені начхати! Ні.
Дженіс пішла першою.
Чотири місяці тому.
Вона любила життя.
Надто раптова зміна теми?
Вона так любила життя. Вона хотіла жити, розумієте?
Вона все робила правильно.
І це просто відстій.
По-моєму, зараз саме час сказати,
що в цьому турі ми продаємо мерч.
Хіба не кумедно?
Я ніколи не возила мерч.
У нас є кепки «Шлеппі», футболки «Після втрати»
і об'ємні сірі світшоти з написом «Сільверман».
Як у студентів коледжу.
У мене ніколи не було мерчу,
але мені здається, що батьки хотіли, щоб я монетизувала це.
Дякую вам.
Дякую.
Як я вже казала, Дженіс пішла першою, і ми знали, що це станеться.
Тієї ночі я поїхала додому, щоб поспати.
Я отримала повідомлення від сестри Сьюзі, равинки, близько сьомої ранку.
Вона написала…
Вона написала: «Дженіс померла десь о 2:00 ночі.
І вона досі тут, а тато спить.
Вони тримаються за руки».
Вона написала: «Зазвичай тато б уже прокинувся, але, думаю,
він нутром усе відчуває і просто
не хоче з цим зіткнутися.
Але я тут, сиджу біля нього, і я буду тут, коли він прокинеться».
Я пишу: «Добре, так».
І раптом вона згадала жарт,
який вони з татом завжди любили.
І жарт такий: брат дзвонить брату й каже:
«Кішка померла».
А той йому: «Не кажи, що кішка померла».
«Що я маю сказати?»
«Скажи, що кішка на даху, а ми не можемо її зняти.
Потім подзвони і скажи: "Ми у ветеринара. Усе погано".
А потім подзвони і скажи: "Кішка померла"».
Перший брат каже: «Добре, вибач».
А другий йому: «Як мама?»
Ви вже зрозуміли.
Він каже: «Вона на даху, а ми не можемо її зняти».
Тоді равинка Сьюзі
згадала все це за хвилину й істерично засміялася.
Вона равинка, але коли починає сміятися, довго не може заспокоїтися.
Вона голосно сміється, і сльози течуть по її обличчю.
Вона не може зупинитися.
І вона боїться, що тато прокинеться і спитає: «Що смішного?»
А вона скаже: «Дженіс померла».
Вона пише мені: «Коли він прокинеться, сказати йому, що Дженіс на даху,
а ми не можемо її зняти?»
А я: «Так!»
Бо в усіх наших рідних збочений, чорний гумор.
Але я передумала й написала: «Ні, поводься як равинка.
А трохи пізніше
я йому це скажу».
Але це так смішно.
Ми в жалобі лише зараз, бо…
Стільки логістики. Ми цього не очікували.
Усе не так, як у кіно.
Стільки роботи, і мені неприємно це казати.
Вони були такими відповідальними людьми,
але найбожевільніше те, що вони не планували похорон.
Нам залишилося стільки роботи. І я не хочу звинувачувати…
На їх захист, їм було лише 80 і 85.
Хто міг подумати?
І я знала, чого вони хочуть.
Тато завжди казав: «Кинь мене в сосновий ящик і поховай.
На мені виростуть квіти й дерева».
А Дженіс хотіла б гарну, елітну труну, оббиту шовком.
З мотузкою і дзвіночком про всяк випадок.
Але я пам'ятаю, як вони приходили щонеділі
на бублики з вершковим сиром, і це був мій улюблений день.
Десь два роки тому,
коли всі були на задньому дворі,
ми з татом були на кухні, і я запитала його:
«Ти боїшся смерті?»
А він каже: «Зовсім ні.
Я не знаю, що було до мого народження, і не знатиму, що буде після».
А потім він каже:
«Але я боюся, що буде боляче».
Мій тато не вмів терпіти біль.
Він… Це правда. Він так боявся, що буде боляче.
Якось йому робили ЕКГ, де на тіло ліплять наліпки.
Він не хотів знімати ті наліпки.
Казав: «Я боюся, що вони вирвуть волосся.
Хай самі відпадуть».
Так і сталося. Через кілька тижнів.
Якось він плавав у басейні з наліпками від ЕКГ.
Він був схожий на собаку, яка щойно народила цуценят.
Він не те що злякався, але боявся, що буде боляче.
Мені подзвонив його лікар.
Ми дбали про нього, коли Дженіс не стало.
Я була його екстреним контактом і відповідала на дзвінки,
я відповіла в коридорі, і його лікар, доктор Нортман, сказав:
«Ми щойно отримали результати аналізу крові твого тата, і він помирає.
Він має бути в лікарні».
А я кажу: «Не знаю, що робити, ми обіцяли більше не возити його до лікарні.
Він ненавидить лікарні».
І лікар сказав: «Як лікар, я пропоную йому поїхати до лікарні.
Як людина, я з вами згоден.
Якщо він поїде до лікарні, він проживе ще кілька днів,
але це будуть дні в лікарні.
А зараз він удома, серед рідних,
і я думаю, це правильно».
Далі він сказав:
«Він помре від ниркової недостатності,
а це безболісна смерть.
З часом людина потрапляє у туман. Це майже ейфорія, а далі кінець».
Я так зраділа за тата й забігла до його кімнати.
Мабуть, треба було заспокоїтися.
Я сказала: «Тату, чудові новини!»
Він каже: «Га?»
Я кажу: «Нічого особливого не очікуй. Ти помираєш».
Але я сказала: «Більше ніяких ліків». Він приймав по 40 таблеток на день.
Він каже: «Ніяких ліків?»
Я кажу: «Тепер уже ні.
І ми всі залишимося тут із тобою назавжди».
І… Що?
Хоча він зрозумів, про що я.
А потім я розповіла йому, як він помре
і що це не буде боляче.
Його плечі опустилися, і він був такий щасливий.
Ми всі лягли з ним у ліжко. Це була чудова смерть.
Ми співали старі табірні пісні. Він любив літні табори.
І розповідали смішні історії сім'ї Сільверманів.
Я зробила для нього збірку найбільших хітів
того літа, коли йому було 17,
бо, по-моєму, це було його найщасливіше літо.
Він знав кожне слово кожної пісні.
Було круто.
Отже, Дженіс немає, тата скоро не буде,
і я знову дзвоню в той поховальний дім, куди забирали Дженіс,
щоб спланувати все заздалегідь.
Я зайшла до татової кімнати і сказала:
«Тату, я знаю, ти хотів, щоб тебе поховали,
але чи не був би ти проти кремації, бо…»
Я хотіла сказати, що… Це так по-єврейськи,
але я отримала знижку на ділянку Дженіс.
Справді. Я…
«Це називається "плюс один",
і тебе можна поховати з нею, на метр вище,
але для цього тебе треба кремувати».
А він каже: «Мені начхати. Я буду мертвий».
А я: «З тобою так легко».
«Ми візьмемо. Дякую».
А хлопець з поховального дому питає: «Це був ваш батько?»
Я кажу: «Так».
А він:
«Ми не можемо запланувати кремацію для того, хто зараз живий».
Він сказав так, наче це я поводилася жахливо.
Я кажу: «Ви єврейський поховальний дім і не повинні навіть пропонувати кремацію.
А раптом ви стали прихильниками правил?» Я…
Що мені робити? Підготовка до кремації займає тиждень–два.
За єврейськими традиціями, похорон має бути наступного дня.
З ферми до столу. І як…
І тоді я кажу: «І, до речі, у Дженіс були татуювання».
Це були її губи та брови, але все ж таки.
Але потім я зрозуміла, що нам не потрібен прах для похорону.
Це, знаєте…
Його там немає.
Це для нас. Похорон для нас.
Навряд хтось спитає: «Так, а де прах?»
У нас був чудовий похорон, а через пару тижнів
ми отримали прах, і чотири сестри зробили те, що…
Я не знаю, я… Мій психолог сказав:
«Твої батьки, твої близькі не в труні.
Вони не в землі.
Вони в машині з тобою по дорозі на кладовище.
Вони в машині з тобою по дорозі з кладовища».
Я в це вірю. Я не релігійна,
але вірю в науку і знаю,
що енергія не може бути ні створена, ні знищена.
Це я написала.
І…
І я в це вірю.
Наші близькі не в землі і не в своїх тілах. Вони…
Але їхня енергія, їхня…
Їхня сутність, їхня унікальність десь поруч,
і я думаю, що наші близькі наглядають за нами.
Може, не весь час, але у важливі моменти,
коли ми мастурбуємо чи…
О, Саро.
Не знаю, чому я так кажу.
Гадаю, я…
Мені треба подумати, щоб кінчити, але…
Бо це шоу таке сумне,
я хвилююся й заходжу надто далеко з цим гумором.
Це для рівноваги.
Але я справді думаю, що наші близькі наглядають за нами, коли ми мастурбуємо.
Про це свідчило слабке «ой».
Ой!
Справді? Гм…
Дякую.
Отже, мій тато помирає,
але водночас жартує.
Наприклад, він каже…
Він збирає всю свою енергію й каже:
«Я передумав.
Я хочу жити».
І моя сестра Сьюзі, равинка, така…
А я кажу: «Сьюзі, він приколюється».
Кілька тижнів тому Сьюзі прийшла на моє шоу з цього турне.
Вона зайшла за лаштунки: «Жартуєш?
Це ти охнула,
а я тобі сказала, що він приколюється».
А потім мені довелося пояснити їй,
що я сама вирішую, як розповідати історію.
Тож ми по черзі сиділи з ним і спали поруч з ним, і…
В якийсь момент
Рорі сидів з моїм татом.
І в тата задзвонив телефон.
І я не розумію, як літні люди…
Вони не вміють користуватися смартфонами, але якимось чином можуть їх хакнути,
поставити гучність на максимум і…
Рингтон був The Star-Spangled Banner, і…
Рорі каже: «Хочеш, я відповім?
Дзвонить якийсь Стів Форман».
А тато каже: «Добре».
Він вмикає динамік і тримає телефон у руках.
І цей Стів Форман каже: «Шлеппі, скажи, що це не так!»
Вони поговорили дуже мило і поклали слухавки.
Тато каже Рорі:
«Знаєш, хто то був?
Чув про крабові палички?»
Рорі каже: «Так, іноді їх кладуть у суші».
А тато каже: «Той тип винайшов крабову паличку».
Рорі пошукав в інтернеті. Справді.
«У 1970 році, і тепер він багатий».
Рорі каже: «Неймовірно. Як ви з ним познайомилися?»
А тато йому:
«В "Данкін донатс"».
Вони зустрілися в «Данкін донатс», а тепер спілкуються на його смертному одрі.
Прийшло багато моїх друзів, щоб попрощатися з ним,
бо тато грав з нами в покер.
Багато хто з моїх друзів-коміків знав його.
І Джефф Росс, знаєте, Джеффрі Росс, майстер просмаження.
Найкращий просмажувач у місті.
Він довгий час був дуже близький з моїми батьками.
І він прийшов до нього, зайшов і каже:
«Шлеппі, у мене погані новини.
Навряд ти тепер зможеш бути моїм екстреним контактом».
І…
Він сидів з ним і, до речі,
Джефф познайомив мого тата і Дженіс зі своїм другом,
фокусником на ім'я Берні Шайн.
І вони дружили останні десять років.
Вони ходили… Тато і Дженіс ходили на виступ Берні
шість місяців тому, розумієте?
Джефф сидить з татом і каже:
«Хочеш, я подзвоню Берні по відео, ви попрощаєтеся?»
Тато каже: «Добре».
Він робить відеовиклик і тримає телефон.
І Берні каже: «Дональде, мені так шкода».
А тато йому: «Берні, твоє шоу було таким поганим,
що вбило Дженіс».
А потім: «І мені теж недобре».
Він помирав, а всі навколо вмирали від сміху.
І це мало бути… Таким мав бути його кінець.
І, знаєте, це було…
Гадаю, ми дійшли до того часу, де ми вже все сказали,
а він…
не помирав, розумієте?
І насправді це було трохи незручно.
Було ніяково і…
Я сиджу з ним, ми все сказали, і…
Я кажу:
«Хочеш подивитися телевізор?»
А він: «Добре».
І ми дивилися…
Ми дивилися серіал «Сварка» з Алі Вон і Стівеном Йоном.
Такий жорстокий чорний гумор. Ми його любимо, чудовий серіал.
Ми переглянули три серії, а потім я поїхала додому спати.
Я приїхала наступного ранку
і кажу: «Шлеппі, готовий дивитися четверту серію?»
«Я вже подивився».
«Ти дивився без мене? Що…
На якій ти серії?»
Він каже: «Я подивився до кінця».
Мій тато на смертному одрі дивився «Сварку».
Це має бути слоганом для «Сварки».
У нього був друг на ім'я Баррі Тейтелман.
Чудова людина.
Ми познайомилися з ним 15 років тому.
Він шукав мого тата.
Він знайшов його на фейсбуці, і вони спілкувалися останні 15 років.
Чому Баррі Тейтелман шукав мого тата?
Бо мій тато був його вожатим у таборі і змінив його життя.
І знаєте, відколи він помер,
багато стареньких подзвонило в мій подкаст:
«Твій тато був моїм вожатим у таборі і змінив моє життя».
Він чіплявся до них.
Сміх полегшення.
Шлеппі помер безболісно, як йому й обіцяли.
І це так дивно, бо в мене більше немає батьків.
Немає такого віку,
де ми готові залишитися без батьків.
Спершу мій вітчим Джон О'Гара, який навіть не потрапив у цей монолог.
Чудова людина.
Моя мати, Бет Енн,
про яку я не могла не згадати.
Потім Дженіс, а тепер і тато, і…
Мій досвід…
Спочатку мені здавалося, що я втратила напрям у житті.
І…
І тоді я відчула кризу ідентичності, розумієте?
Хто я без них?
Знаєте? Хто я
без них?
А якщо тобі цікаво, хто ти,
подивися рекламу, яку присилають на телефон лише тобі.
Ось хто ти.
Тепер усі про це знають. Усі чули про таргетовану рекламу.
Сірі тебе слухає, і Алекса тебе слухає.
Усе, що ти вводиш у рядок пошуку, береться до уваги й демонструється тобі.
Але були часи, коли це відбувалося,
а ми цього не знали.
Я дивилася на телефон і думала:
«Боже, я якраз говорила про штани-кюлоти». І так далі.
Реклама вискакувала і, згадуючи ті часи,
мені соромно за те, що я так обурювалася.
Пам'ятаю, я казала:
«Я читала на телефоні "Нью-Йорк таймс",
аж раптом з'явилася реклама ilovecum.com?
Це можуть читати діти!
Чому "Нью-Йорк таймс"
продає рекламне місце цим людям?»
І, звісно, вони нічого не продають.
Просто мій телефон
знає мене.
Я не хочу, щоб ви думали, ніби я вписувала в рядок пошуку ilovecum.com.
По-перше, це .org, але…
Я навіть не знала, що це вебсайт.
Я просто вписувала якісь ключові слова,
типу
«пеніси еякулюють» абощо,
і мій телефон такий: «Годі друкувати. Я зрозумів».
І приводив мене туди.
Мій телефон ніби казав:
«Коли на піску лише одна пара слідів,
це я тебе вів.
Я тебе розумію».
Знаю, ви подумали:
«Якщо в жарті про сперму ти не згадаєш Ісуса, я піду звідси».
Я не розчаровую.
Я приношу божу любов.
Я стільки разів сказала «cum.com»,
що тепер ви отримаєте цю рекламу.
Тож, як я казала, ми зараз у жалобі, і…
Для мене це цікаво, бо
з нас чотирьох три — безбожниці.
З сестер, а не у суспільстві в цілому.
Це було б дивовижно.
Але ми у WhatsApp, у нашій групі сестер, і ми в жалобі.
І мені спало на думку, що горе дуже схоже на релігію, бо
ми намагаємося зрозуміти щось таке, що за межами нашого розуміння.
Ми намагаємося зрозуміти те, що взагалі неможливо зрозуміти.
Сьюзі написала:
«На моє підвіконня прилетіли дві пташки,
і я знаю, що це були вони».
Джодін і Лора пишуть: «Це були вони!»
Я хочу щось додати від себе.
Я поставила сердечко. А потім…
Лора пише: «Я була в супермаркеті,
до мене підійшла жінка і сказала, що мені личить фіолетовий.
Я знаю, що це була Дженіс».
А Сьюзі й Джодін: «Це була Дженіс!»
А я така…
Але більш за все мене вразили слова Джодін.
Отже, вона написала…
Вона написала: «Я пукала цілих чотири секунди».
А я пишу: «Це тато!»
Я дуже за ним сумую.
Тобто зі мною все гаразд.
Зі мною все гаразд, але його бракує.
І найбільше мене дивує,
що я сумую не за молодим спритним татом
і не за татом, який піклувався про мене й ходив на всі мої матчі.
Не знаю чому, але я сумую за ним у кінці,
за останніми днями.
За спокійними часами, коли я про нього дбала,
а він мусив казати мені, що йому треба попісяти.
І тоді я брала його пеніс і клала у глечик, і…
«Пеніс у глечику» звучить як десерт у кав'ярні,
але це не так.
І…
Але навіть у ті часи, коли мені доводилося підтирати йому дупу
й міняти памперси, я…
Спочатку я була… Я спитала: «Тату, ти наляканий?»
А він: «Мені начхати».
І коли я це зрозуміла, то змогла…
знаєте, не радіти,
але я вважала це за честь. Я хотіла, щоб він був чистим.
І, можливо, ви думаєте: «Я цього ніколи не захочу».
Але захочете.
Ви зможете…
Це як коли хтось каже:
«Я хочу завести собаку, але не хочу прибирати лайно».
Але колись ви скажете: «Молодець!
Боже мій!»
Ви про все це забудете, вам стане байдуже, ви захочете це робити.
І саме в такі моменти,
коли я його мила,
я могла сказати йому щось типу: «Тату, я люблю тебе».
І: «Тату, дякую».
А ще:
«Хто кому тепер витирає лайно з тухеса, довбню?»
Сердечно вам дякую.
Дякую театру Beacon
і цій неймовірній аудиторії.
О, добре.
Дякую вам.
ПРИСВЯЧУЄТЬСЯ ДОНАЛЬДУ І ДЖЕНІС СІЛЬВЕРМАНАМ
БЕТ ЕНН І ДЖОНУ О'ГАРІ
Це чоловік божевільної Софі.
Блювати хочеться, коли я бачу, до яких трюків вдаються
магазини, щоб змусити вас купити все втридорога.
Витрачайте час у торгових центрах. Витрачайте гроші в «Божевільної Софі».
Коли хочете купити найкраще, але вас душить жаба,
ідіть у «Фабричний аутлет божевільної Софі!»
Це мій перший раз — не знаю, як це назвати.
А далі буде більше.
І ти будеш сміятися Ти заплачеш
Від тебе смердітиме Ти зітхатимеш
Ось як виглядає фемініст!
Я маю тобі дещо сказати.
Так?
Я довго про це думав.
-Ти слухаєш? -Так.
Ти більше не зможеш бути моїм екстреним контактом.
Я не знаю. Мабуть, зможу.
Добре, чекай на мене.
Так.
-Ти й досі зі своєю милою дівчиною? -Так.
Що він сказав?
«Ти й досі зі своєю милою дівчиною?»
Ти вже хочеш трахнути мою дівчину?
-Привіт, люба. -Привіт, Саро.
Зараз шабат, і я вирішив тобі подзвонити.
Я купив той новий акумулятор для велосипеда.
Дякую, що знайшла його, я в захваті.
На ньому можна доїхати до Фарґо,
тож поверни авіаквитки,
заряду вистачить.
Так чи інакше, або, як кажуть у Нью-Гемпширі,
люблю тебе.
Сподіваюся, у тебе все добре.
Бувай. Як завершити виклик?
Переклад субтитрів: Галина Козловська