Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
For lenge siden…
la en gruppe sjøløver ut på en fantastisk reise
fra Amerikas vestkyst, ut mot Stillehavet.
Der fant de et paradis
isolert fra resten av verden,
skapt av ild og vann.
Hver øy har sin unike karakter.
Og hver av dem huser et unikt samfunn forvillede skapninger
som tilfeldig endte opp her.
Og under vannoverflaten finnes en verden ulik noen annen.
I dag er det etterkommerne til de første sjøløvene
som hersker i bølgene her.
En kveld, på en fredelig strand,
går den unge hunnen Luna i land.
Dette er hjemøya hennes,
et fristed for både henne og hennes nyfødte unge…
Leo.
Sjøløver føder vanligvis bare én unge.
Så for Luna er Leo det mest dyrebare i verden.
Hun vil bli ved hans side den første uka,
mens de blir kjent med hverandres brøl og lukt og knytter et sterkt bånd.
Denne lille sjøløvekolonien består nesten utelukkende av hunner og unger.
Bortsett fra strandkongen, så klart.
Han er sjef her, den dominante hannen.
Voksne hanner slåss om hunnene,
og denne karen er den rådende tungvekteren.
Fra fødselen av har hver unge sin egen distinkte personlighet
som vil forme hva slags sjøløve de kommer til å bli.
Ungene holder seg vanligvis nær moren de første dagene.
Men Leo er ivrig etter å utforske ting alene,
ting som tyngdekraften.
Når han har mestret gangen, er mulighetene uendelige.
Det aller viktigste er å klare å finne mamma.
Niks. Feil mamma.
Her var hun visst.
Dagene går, og Leo vokser fort.
Takket være morens næringsrike melk.
Etter en periode føler Luna at han er klar for sin første prøve.
Strandkongen forsikrer at kysten er klar.
Det er trygt for ungene på land, men i vannet lurer farene.
Haier patruljerer nemlig langs kysten.
De besøker stedet samtidig som sjøløvene føder.
Når han har fått grønt lys,
er det trygt for Leo å ta sin første dukkert.
Hvorfor gjør vi dette, nå igjen?
Dette er en ung sjøløves første ildprøve.
Svømmetimer.
Luna er ved hans side hele veien.
Sjøløveunger kan svømme i løpet av deres første uke i verden.
Dette er en stor bragd.
Kanskje Leo også kan bli en stor og modig strandkonge en dag.
Det er på tide å tørke seg.
Sandteknikken.
Ikke egnet for alle.
Leo besto første svømmetime med glans.
Natten byr på et fantastisk lysshow.
Galápagosøyene ligger så isolert fra resten av verden
at stjernene skinner sterkere her enn nesten noe annet sted i verden.
Neste morgen følger Leo Luna ned til vannkanten.
Men ikke for en svømmetime.
Dette er noe hun må gjøre alene.
For voksne sjøløver er hver dag på land en dag uten mat.
Luna må tilbake til havet for å finne føde slik at hun kan fylle på melkereservoaret.
Leo får bare vente på land.
Leo har aldri vært alene før.
Kanskje han kan henge med denne gjengen?
Røde klippekrabber.
Vennlige krabater?
Hvor skal du?
Det er vanskelig å finne venner.
En iguan.
Kanskje han kan være Leos…
Tenke seg. Ikke et "hallo" engang.
Er vennejakten håpløs?
Langt ute på havet har Luna ett mål.
Fisk.
Og hun er ute med andre sultne sjøløver.
Sammen utgjør de et mesterlig jaktlag.
I en skjult vik kan de sette planen til verks.
Hun er en erfaren jeger,
og Luna posisjonerer seg selv forrest i gruppen.
Gradvis driver de fisken mot viken,
men de må passe på.
De er ikke de eneste rovdyrene på jakt her i dag.
Svartfinnede haier.
Sjøløvene bakerst i gruppen må følge godt med på haiene
og bli fort ferdige med jakten.
For de som er forrest i gruppa har vannet blitt grunnere,
og fisken begynner å få panikk.
De er fanget.
En tredje gruppe ankommer.
Brunpelikaner.
Pirater.
Sjøløvene setter opp farten for å komme seg vekk fra haiene.
Men nå stuper pelikanene og snapper opp fisken
like før sjøløvene kan presse dem opp på stranden.
De lar sjøløvene ta seg av arbeidet og dykker så ned for å knabbe byttet.
Og Luna kan ikke gjøre noe med det.
Det er et regelrett ran.
De svelger tre, fire fisker i samme slengen.
Så grådige er de at de også prøver å rane hverandre.
Luna står hjelpeløs igjen.
Forbløffet over grådigheten.
Men hun nekter å la tyvene vinne dagen.
På hjemøya deres
øver Leo seg på sjøløvebrølet sitt.
Naboungen Maya kommer for å etterforske situasjonen.
Hun er ikke sikker på om Leo består lukttesten.
Men det tar ikke lang tid før de går en strandtur sammen.
Leo har visst endelig fått en venn.
En som liker å utforske verden like mye som ham.
Det er tydelig at de er skapt for havet.
Og akkurat som moren er Leo et naturtalent til å samle fisk.
Ute til havs er Luna på jakt etter en ny fiskestim til gruppen.
Jaktlaget samles til et andre forsøk.
Er de her igjen?
Det er i gang.
Sjøløvene utmanøvrerer haiene denne gangen.
Gruppen gjør alt etter boka.
Pelikanene kommer for et nytt fråtseran.
Men denne gangen presser sjøløvene fisken lenger opp på stranden
og dytter pelikanene unna.
Endelig får de hardtarbeidende jegerne høste frukten av strevet sitt.
Det er en åpen buffet for Luna og vennene.
Ingen pelikaner velkommen.
Gi meg den fisken og pell deg vekk.
Luna spiser seg mett.
Nå har hun det hun trenger for å mate Leo,
og seieren over pelikanpiratene var jo imponerende greier.
Det har gått to dager siden Luna dro.
Mens hun er borte, begynner Leo å presse grensene sine.
Han er på vei til den andre siden av øya.
Hallo der oppe.
Det blir nok utfordrende å skaffe seg venner her.
Ikke nærm deg andre mødre.
Leo går ut på lavaberget ved vannet.
Jøss. Det er hett her ute.
Han må finne ly for sola.
En svømmetur, kanskje?
Leo elsker havet.
Men dette er ikke stranden der han bor.
Disse steinene er skarpe, og tidevannet er på vei inn.
Plutselig er han omringet av vann.
Svømmetimene hans forberedte ham ikke på dette.
Brenningene drar ham ned i dypet.
Leo kommer seg til slutt til roligere vann.
Så hører han plutselig et brøl over bølgenes skvulping.
Den stemmen kjenner han. Men hvor er hun?
Han er helt utmattet.
Han finner ikke veien.
Der er hun.
Mamma er hjemme.
Leo har gjort en utrolig jobb som overlevde helt alene.
Og nå har Luna spist seg mett etter jakten
og kan nære ham med masse fersk melk.
Nesten ett år har gått,
og Leos lille mangrove-øy har forandret seg litt.
Den lille stranden som var hans fødested, har blitt en travel by.
Hundrevis av sjøløver har flyttet hit fra andre øyer,
så stedet er ikke som før.
Luna er støttende, så klart, men et nytt problem har oppstått.
I det siste har ikke strandkongen hatt noe behov for å beskytte Leo.
Ganske motsatt, faktisk.
Leo er ingen unge lenger,
så han er ikke like velkommen på en strand full av hunner.
Han forstår ikke hvorfor strandkongen vil skille ham
fra moren hans.
Fyren var jo et forbilde en gang.
Luna har gitt ham den beste starten på livet,
men rollen hennes går mot slutten.
Leo kan leke i grunnene rundt øya inntil videre,
men på et tidspunkt må han forlate dette stedet.
Her nede slipper han i alle fall unna strandkongen.
Ulikt havpattedyr flest
genererer sjøløver svømmekraften sin med forluffene,
ikke halen.
Det gjør dem enormt smidige i vannet.
Over de neste årene
vil de unge sjøløvene utvikle evnene sine til voksenalderen.
For Leo begynner det med utforsking av havet.
Djevelens krone, restene etter en urgammel vulkan,
det perfekte sted for en ung og forvist eventyrer.
Leo er nå fire år gammel
og ikke lenger velkommen på stranden han en gang kalte hjemme.
Men de forbløffende havområdene ved naboøya
er en god distraksjon.
Sjøløvene på Galápagos kan dykke dypere og lenger
enn noen annen sjøløveart,
ned til rundt 600 meter.
Og jo dypere Leo dykker, desto mer fantastiske blir omgivelsene.
Lutjanus viridis.
Johnrandallia nigrirostris.
Til og med kulefisken Arothron meleagris.
Men det beste er at Maya har kommet for å møte ham.
Hun kjenner øya godt, og vet hvor de kan finne nye venner.
Problemet er at ikke alle er like vennlig innstilt mot dem.
Men prøver, det gjør de.
Nok av det. Hvem er nestemann?
Hvitfinnet hai.
De er nattaktive rovdyr.
På dagtid vil de bare finne et sted å hvile.
Men det skjer ikke,
for når sjøløver vil leke, så slipper man ikke unna.
Dagens lek heter "Jag haien".
Får jeg plass her inne?
Hei. Fant deg.
Leo vet visst at han kan bite litt på denne enden, ikke den med tenner.
Sjøløver.
Jeg hater denne leken.
Ingen vennskap ble inngått i dag, så Maya bestemmer seg for å dra hjem.
Det gjør ikke Leo.
De vet begge at han er i en alder
der strandkongen ikke vil ha ham i kolonien.
Han tar farvel med barndomsvennen.
Leo kan ikke se seg tilbake.
Bare framover.
Han tar turen til en naboøy.
Española.
Det er en smule travelt her.
Men han kan nok ta en lur og varme seg etter dukkerten.
Noen kjente ansikter.
Og noen nye.
Nazcasulen finnes ikke der Leo kommer fra.
Dette er ikke sandstrendene Leo hadde håpet på.
Men akkurat nå trenger han bare et sted å sove.
Det han ikke vet, er at det er mer enn bare suler her.
Galapagosalbatrossens hekkesesong er nemlig i gang.
Dette kan bli et problem.
De danner livslange par, så det årlige ritualet er ikke bare for syns skyld.
Det kan vare i 20 minutter,
og opptredenen består av nebbklakking,
bukking,
vugging,
tuting,
og prikken over i-en, det stille skriket.
Nesten alle galapagosalbatrosser i verden kommer til denne øya for å hekke.
Og ulyden gir seg bare ikke.
Hvilen får vente.
Han kan ikke returnere til hjemstranden sin,
så Leo drar videre, på jakt etter et mer imøtekommende sted.
Akkurat som Leo er også Galápagosøyene på sin egen ferd.
Ustoppelig vulkansk aktivitet forflytter og forandrer øyene konstant.
Og det er godt mulig at en av øyene kan bli Leos hjemsted en dag.
Til slutt finner Leo en øy der kysten er grov og eksponert,
og dønningene vokser.
Noe Leo absolutt ikke kan motstå,
er surfing.
Ut av det blå dukker en annen sjøløve opp.
Og han har med seg flere forviste ungdyr.
Humøret er på topp,
og Leo starter leken "Fang sjøpiggsvinet".
Men ved dette revet kan lek fort bli farlig.
Leo sanser noe.
Stikk.
Nære på, men alle kom seg trygt unna.
En enorm 3,5 meter lang galapagoshai er på jakt etter unge sjøløver.
Uten noen voksne som kan beskytte dem, tar Leo ansvar.
Overvinner han ikke frykten, blir han aldri strandkonge.
Resten følger hans eksempel.
Leo har tenkt å utfordre haien.
Etter å ha jaget hvitfinnede haier ved Djevelens krone
vet han at halebiting er noe haier hater.
Han viser de andre metoden.
Endelig trekker haien seg tilbake.
Den har fått nok.
Da ting spisset seg til,
møtte Leo utfordringen og konfronterte haien.
Svært få sjøløver blir strandkonger,
men Leo ser ut til å besitte egenskapene som trengs.
Han forlater surfekompisene og drar videre på egen hånd.
Men denne gangen langt mer styrket.
Havområdene ved Galápagosøyene har stort artsmangfold,
med over 500 fiskearter.
For en sjøløve er det nesten umulig å fange fisk på åpent vann alene.
Men det finnes andre metoder.
Noen fisker gjemmer seg fra rovdyr i steinsprekker.
Leo er heldigvis tålmodig.
Sjøløver har de lengste værhårene av alle pattedyr,
og kan føle den minste vibrasjon i vannet.
Mens Leo snuser rundt, innser han noe.
Blåser han luft inn blant steinene,
kan han lure fisken ut fra skjulestedet.
Har deg.
Det er en grei start,
men han må fange langt større fisk hvis han vil bli strandkonge.
Leo svømmer videre.
Galápagos-arkipelet er spredt over et enormt område.
Seksti tusen kvadratkilometer.
Sjøløver må dermed krysse store havstrekninger.
Hittil i livet har Leo kun utforsket et par steder,
men det finnes over hundre øyer, holmer og skjær på Galápagos.
Og hver av dem har unike egenskaper som gjør dem eksepsjonelle.
Nyformede øyer er bare steinøder.
Nylig avkjølt lava der livet sliter med å slå rot.
På eldre øyer har plantelivet hatt tid til å etablere seg,
og habitatene har stort mangfold.
Lengst vest i arkipelet ligger Fernandina,
den yngste av alle øyene her.
Den ser ugjestmild ut på overflaten.
Men under vann er situasjonen en helt annen.
Dypvannsstrømmer gjør dette kystområdet til et av de mest fruktbare
i hele Galápagos.
Vannet er så kaldt at til og med pingviner har skapt seg et hjem her.
Leo har sett disse iguanene på hjemøya si,
men hva gjør de her nede, da?
Galápagos' haviguaner er de eneste reptilene på planeten
som har utviklet seg til å svømme under vann.
De spiser nesten utelukkende alger.
Men den lokale arten Nexilosus latifrons liker ikke at disse landdyrene
kommer ned hit og forsyner seg fritt.
De herpeserer plenen deres.
Og de nekter å tolerere det.
Greit. Iguanen har fått nok.
Men nå er det Leos tur.
Leo vet hvordan det er å ikke være velkommen.
Du svømmer ganske bra, vet du det?
Etter en lengre og smått irriterende dukkert
returnerer iguanen til lavaberget der den bor.
Mange andre har funnet veien ut hit.
Flere tusen.
Forfedrene deres var blant de første som ankom disse øyene.
Leo får ikke en varm velkomst akkurat.
Øglene nyser ut saltvannet
som har samlet seg opp i kroppen mens de var under vann.
Leo legger også merke til noen andre øyboere som snor seg langs steinene.
Snoken Pseudalsophis biserialis.
Flere hundre av dem samler seg.
Alle venter på én ting.
Nyklekkede iguanunger.
Hver rømningsvei virker blokkert.
For et grusomt sted.
De små som kommer seg forbi,
er trygge med de voksne.
Fernandina er en nyformet øy,
og i hjertet av øya ligger en aktiv og boblende vulkan.
En tikkende bombe.
Ustoppelig vulkansk aktivitet betyr at øyas landskap er i konstant endring.
Men de tøffe omgivelsene blant lavasteinen skaper en mulighet for Leo.
Den grove, ujevne kystlinjen er den perfekte jaktmark.
Og nå som han er voksen,
er Leo klar til å gå for større byttedyr.
Langt større.
Gulfinnetun.
De kan veie opp imot 60 kg
og svømme i 65 km/t.
Dobbelt så fort som en sjøløve.
Og akkurat da Leo trodde han var helt alene her ute,
dukker en annen ung sjøløve fra en naboøy opp,
ivrig etter å bli med Leo på jakt.
Begge virker usikre på hvordan de skal tilnærme seg jakten.
De samler tunfisken greit nok,
men hver gang de nærmer seg, klarer de å snike seg forbi dem.
Leo får nesten tak i en,
men det er nesten umulig å få et godt grep om dem.
Så raske er de.
Dette funker ikke.
Uten flere alternativer utforsker Leo øyas indre viker.
En gammel, forvist strandkonge bor her.
Det er et sjansespill,
men Leo håper han vil være behjelpelig.
Å vekke en fullvoksen, dominant hann som sover, er ikke en særlig god idé.
Men når Leo vil skaffe seg venner, kan han være ganske overbevisende.
Utrolig nok får Leo overtalt ham til å bli med på jakten.
Det Leo ikke vet om denne gamle hannen,
er at han er en legendarisk tunfiskjeger.
De to yngre sjøløvene tar føringen,
mens mesteren legger seg bak dem.
Leo og partneren jager tunfisken rundt om i viken,
og den gamle kongen blokkerer utveien.
Det han mangler av fart, tar han igjen med kløkt.
Han vet at tunfisk, raske som de er, likevel blir fort slitne.
De går til slutt etter én enkelt fisk.
Tunfisken er utmattet og strandet på land.
Ungdyrene rygger unna
mens den gamle proffen viser dem hvordan de skal håndtere denne kjempen.
Nå kan Leo bygge muskelmassen han trenger.
Og takket være strandkongen
har han lært at ikke alle voksne hanner er fiendtlig innstilt.
Leo må selv velge hvilken type dominant hann han vil bli.
Vulkanen har våknet og spyr smeltet stein over øya.
Når den 1100 grader varme lavaen flyter ut i vannet,
fordamper vannet umiddelbart.
Fernandina brenner.
Nok en gang blir Leo tvunget til å dra videre.
En voksende sjøløve uten noe hjem.
Tre år har gått, og Leo er nå sju år gammel.
Reisene hans i øygruppen har ført ham fra utdødde vulkaner
til lavautbrudd og mer,
men han har ikke erfart den gledelige siden av vulkansk aktivitet…
før i dag.
Varme gassbobler fra flytende magma bobler opp fra havbunnen.
Lavasteinen i dette området ble fylt med disse boblene da den ble avkjølt,
noe som ga den en unik, grov tekstur.
Perfekt å klø seg på.
Leo finner en gruppe hunner som ønsker ham velkommen til kurbadet sitt
og gladelig demonstrerer kunsten å eksfoliere.
Når de er fine og stelte,
følger Leo etter dem når de drar hjem til øya si.
Grunnene her minner om Leos gamle hjem.
Denne storslåtte utdødde vulkanen heter Beagle Island.
Dens beskyttede sandstrender gjør stedet et perfekt hjem for sjøløver.
Leo har tatt jackpoten.
En strand full av hunner.
Endelig. Et samfunn han kan ta del i.
Men på en fin strand finnes det alltid en strandkonge.
Og jo finere stranden er, desto større er strandkongen.
Oi sann. Leo visste ikke at han ville møte på konkurrenter her.
Han er totalt underlegen.
Men han har en idé.
Kanskje ikke den beste ideen, men det er bedre enn alternativet.
Én ting er sikkert,
den store strandkongen klarer ikke å komme seg opp hit.
Han vil bare vente der nede.
En liten stund trodde Leo at han hadde funnet noe spesielt.
Men han må godta virkeligheten.
Han kan ikke utfordre strandkongen ennå.
Før han kan det
får han aldri sitt eget samfunn.
Han trekker seg stille tilbake.
Han må bare finne en måte å komme seg ned herfra…
uten å vekke du-vet-hvem.
Det er nok lurest å ta bakveien.
Elegant er det ikke,
men det får jobben gjort.
Forvist for andre gang.
Leo drar nordover
mot den mest avsidesliggende øya i arkipelet.
Kryssinger på åpent hav kan ta sjøløver flere dager.
Men selv her ute i det tomme blå finnes det lommer av liv.
En stor agnball stillehavssardiner.
Dette er en perfekt mulighet for Leo nå som han prøver å legge på seg.
Form- og fargespillet er fortryllende…
og Leo forstår fort at han jager etter skygger.
Heldigvis dukker en omstreifende sjøløveflokk opp for å hjelpe.
Det er organisert kaos
når de fyker gjennom agnballen fra alle vinkler…
og presser fiskene mot hverandre.
Leo får endelig festmåltidet han trenger.
Slike agnballer er et sjeldent syn,
og de varer sjelden lenge.
Når han drar med magen full av sardiner,
ser Leo de andre flyte på overflaten.
Langt unna land, og uten noen mulighet til å varme seg etter dykket,
stikker de luffene opp av vannet og bruker dem som solpanel.
Det er absolutt…
kreativt.
Leo er ikke interessert.
Han fortsetter nordover, så langt han bare kan.
Han ser en øy i horisonten.
Darwin. Den mest avsidesliggende regionen av Galápagos.
For Leo er dette verdens ende.
Sjøløver kan bare være ute til havs i en viss periode.
Til slutt må de varme seg på land.
Å time hoppet riktig er utrolig vanskelig.
Gjøres det feil, kan han bli knust mot steinene.
Utrolig nok har han funnet seg en avsats der han endelig kan hvile.
Darwin Islands nærmeste nabo, Wolf Island, skjuler en mørk hemmelighet.
Nazcasulene kan fly store strekninger over havet
for å hekke her…
men det kan ikke disse små fuglene.
De er strandet her,
og den grisne vegetasjonen på denne øde øya
er ikke nok til å opprettholde bestanden.
Derfor må de ty til drastiske tiltak.
Dette er vampyrfinker.
De drikker blodet til nazcasulene som hekker her.
Forfedrene deres spiste bare parasittene
fra sulenes fjær.
Og siden sulene dro nytte av dette,
tolererte de de små fuglene.
Men grunnet isolasjon og evolusjon
ble disse sangfuglene forvandlet til blodsugende kjøttetere.
De nordligste øyene byr kun på steinete klipper
og voldsomme bølger.
Han må bare fortsette reisen sin.
Over de neste årene
utforsker Leo hvert eneste hjørne av Galápagos.
Alt av skapninger…
alt av magi.
Hans livslange oppdrag har lært ham mange ting,
men han mangler fortsatt det aller viktigste i livet…
et hjem.
Det har gått ti år siden Leo forlot fødestranden sin,
moren og Maya.
Nå er han fullvoksen
og jakter fortsatt på sin plass i denne øyverdenen.
Nok en ufruktbar øy med truende klipper og mangel på strender.
Leo har sett det før og er klar for ethvert scenario.
Han er eldre og klokere, mer selvsikker.
Han er villig til å ta større sjanser nå.
En strøm i denne tunnelen ser ut til å dra ham innover.
Fører den ham et sted?
Der er det en åpning.
En skjult strand.
Det ser ut som paradis.
Men han vet å ikke stole på førsteinntrykket.
Og riktig nok, stranden er opptatt.
Men Leo er ikke en redd ung sjøløve lenger.
Og nå er han like stor som denne strandkongen.
Den gamle strandkongen har endelig fått nok.
Leo viser ham veien ut.
Etter flere års søken…
fra den ene enden av Galápagos til den andre,
har Leo endelig funnet sitt hjem.
Moren Luna, som næret hans eventyrlystne ånd…
som tok vare på ham og lærte ham opp…
ville vært stolt av strandkongen han nå har blitt.
Om ikke lenge vil flere sjøløver dukke opp her,
og de slipper å tenke på haifaren…
så lenge Leo patruljerer farvannet her.
Hunnene og ungene som bor her, kan leve trygt og godt.
Leo har mestret enhver utfordring under sin fantastiske øyodyssé.
Nå er han klar til å lede.
Og til å oppdra sin egen familie på sin egen strand.
Dette er belønningen hans. Dette er øyeblikket hans.
Dette er hjemmet hans.
Se på det.
Det villeste jeg noen gang har filmet.
Oversatt av: Joakim Brekke