Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Nimic nu ține o veșnicie
Îmi pare rău
Că nu pot fi perfect
Acum e prea târziu
Și nu putem da timpul înapoi
Îmi pare rău
Că nu pot fi perfect
Ce cauți aici?
- Ce cauți tu aici? - Repet.
- De ce repetați? - Pentru că suntem nașpa.
Au început în 1999, într-un subsol din Montreal.
După 25 de ani, fac cel mai mare turneu mondial al lor.
Simple Plan!
ȘI VIAȚA E UN COȘMAR
Suntem Simple Plan!
Toată lumea să facă gălăgie!
Mai trece o zi
Mă gândesc la tine tot timpul
Dar tu ești acolo și eu aștept aici
Haideți!
Uneori parcă am ajuns aici din greșeală.
Eram furios pe atunci, nu mă integram.
Viața mea n-avea noimă, iar muzica era refugiul meu.
Ai văzut filme cu zombi?
Ei sunt definiția frăției.
Îți iubești fratele, dar uneori îți vine să-l strângi de gât.
El e Pierre, prietenul meu.
- Eu sunt Chuck. - Suntem prieteni.
Aș face orice
Ca să te țin în brațe
Strângeam scrisori de respingere,
gen: „Sunteți buni, dar nu asta căutăm.”
Așa că m-am întors la școală.
Și, brusc, bum!
Nimic n-a venit ușor și au muncit.
Crezi că știi, dar habar n-ai.
Ce se întâmplă?
Băieți buni, trupă proastă.
„Sunteți prea pop pentru punk.”
Sunt noi, trebuie să dovedească.
Asta ar putea fi ultima șansă Să te fac să înțelegi
În mod normal, trupele nu trag atât de tare, dar ei au tras.
Uneori, vreau să-i scutur și să le spun: „Distrați-vă.”
Plecăm din nou în turneu.
Ne purtam ca niște puști, și atât.
Am luat-o razna când am început să avem succes.
Ăsta e avion privat.
Sunt milionar din cauza trupei...
Am vândut un milion de discuri.
Combinația între naivitate și tinerețe...
Nu prea înțelegeam multe.
E enorm!
Ridicați mâinile!
Nu mă simțeam apropiat de băieți. Aveam lumea mea.
A fost ca un șoc.
Al doilea cel mai greu lucru în industria muzicii
este să ai un hit.
Cel mai greu e să rămâi acolo.
Am avut atât de multă ură în această trupă.
Nu pot să cred că, după mai mult de 20 de ani, încă facem asta.
Peste 40 de ani, tipii ăștia vor fi încă tari.
Mama m-a întrebat la șase ani: „Ce vrei să te faci?”
I-am spus: „Un star rock.”
Mi-a zis: „Atunci, fii star rock.”
Vă amintiți piesa asta?
Da, piesa se numește...
Sunt doar un puști
Erai unul dintre puștii ăia care cântau melodia asta
în dormitorul tău, acasă la părinți...
și o ascultai din nou și din nou?
Și ai tăi ziceau: „Oprește naibii porcăria aia!”
AZI MI S-A ÎMPLINIT VISUL
Și apoi tu spuneai:
„Nu înțelegi.
„Ador cântecul ăsta și trupa.”
TRUPA ASTA M-A SALVAT
„Trupa asta face parte din mine.”
Iar mama și tata spuneau: „Lasă, puiule...
TE IUBESC
„... e doar o fază. E doar o fază.”
Și tu ai spus: „Mamă, tată, n-a fost niciodată doar o fază!”
M-am trezit, era șapte
Am așteptat până la 11:00
Doar ca să văd că nu sună nimeni
Cred că am mulți prieteni, dar...
Nu dă niciunul semn
Ce mai contează încă o seară singur?
Când îți petreci fiecare zi singur
Hai, că începe
Sunt doar un puști și viața e un coșmar
Sunt doar un puști Știu că nu e corect
Nimănui nu-i pasă că sunt singur
Și lumea se distrează Mai mult decât mine astă-seară
SIMPLE PLAN: PUȘTII DIN MULȚIME
Filmul ar trebui să înceapă cu asta.
Tu ce zici?
- Filmăm? - Da.
- Start. - Da.
Eu am ajuns să descopăr muzica pop punk californian...
VOCALIST
... sau punk rockul prin skateboarding și filme cu snowboarding.
Erau trupe ca The Offspring și Bad Religion.
Țin minte că m-au uluit de prima oară.
„Cât de cool sună!”
Și a fost atât de rapid...
Am fost foarte entuziasmat.
Mi s-a părut cu totul altceva
și am știut că asta vreau să ascult.
Totul mi se părea pur și simplu magic.
Când eram adolescenți, în perioada '94, '95, '96,
Montreal era mecca punk rockului.
TOBOȘAR
E tare ciudat. Nu știu de ce.
Trupele punk rock de la Fat Wreck Chords și Epitaph erau vedete.
Crescând și fiind fani ai acelei muzici în Montreal,
a fost locul perfect, la momentul perfect.
Uneori erau atâtea concerte, încât părinții nu mă mai lăsau să merg...
Miercuri era Bad Religion, iar vineri seara, Good Riddance
și apoi Strang Out cânta sâmbătă seara. Era o demență.
Deci ce te-a atras cu adevărat spre muzică?
Cred că după ce am văzut NOFX.
Probabil a fost primul nostru concert punk rock.
Ce mi s-a părut foarte tare
a fost că trupa nu era diferită de public.
Mi-a lăsat senzația că aș fi putut fi eu pe scenă.
Știi ce zic?
Mi-am pierdut orice altă identitate.
Sunt tatăl lui Chuck.
TATĂL LUI CHUCK
Charles a venit de ziua lui și a zis: „Am găsit niște tobe.”
TATĂL LUI CHUCK
I-am spus lui Françoise: „E doar o fază.
„În câteva săptămâni, o să uite.”
Dar m-am înșelat foarte tare, pentru că...
Ăsta sunt eu și asta îmi place
În ziua în care au sosit tobele, au venit și prietenii.
Apoi au venit chitarele,
și, câteva zile mai târziu, făceau muzică.
Când ne-am dat seama că va face altceva?
MAMA LUI PIERRE
Muzica era o parte importantă a vieții lui
și a început să compună de la o vârstă foarte fragedă.
Știam să cânt la chitară, fratele meu și tata cântau la chitară,
dar a început când am început să cânt în subsolul lui Chuck.
Când l-am cunoscut, Pierre a venit cu părul portocaliu.
M-am îngrijorat un pic:
„Cine-i noul prieten?”
O profesoară ne-a spus: „Faceți-vă trupă,
„să cântați la concursul din timpul pauzei.”
Ne-am zis: „Da, ar trebui să ne facem o trupă.”
Furie!
O să-mi pierd capul
Haide, ce-a fost asta?
De-atunci am luat microbul:
„Chiar ne-am distrat. Oamenii s-au uitat la noi.”
Haideți, toată lumea, cântați!
Îmi amintesc că mi-a spus într-o zi:
„Nu pot să compun balade. Am 16 ani.”
Să înceapă nebunia!
ÎN DESCHIDERE LA TILT, 1995
Cu Reset am învățat abecedarul.
La primul concert, au venit și ai mei.
Erau vreo 50 de oameni, iar noi eram groaznici.
Am înjurat mult pe scenă,
am țipat, eram cu spatele la public.
Făceam așa...
Am ieșit de pe scenă, iar mama mi-a zis: „A fost groaznic.
„De ce țipi în halul ăla?”
Am zis: „Nu-mi pasă. Așa sunt eu.”
Pur și simplu nu puteau înțelege
Melodiile, trebuie să spun, nu erau prea grozave.
Erau doar foarte sălbatice, agresive.
Așa este punk rockul.
Îți dă această încredere,
chiar dacă n-ai avea prea multe motive de încredere.
Zici: „Ăsta sunt eu. Nu-mi pare rău.
„Accepți sau nu, nu-mi pasă.”
Cred că eram genul de puștan anti-sistem.
Să fiu într-o trupă din Montreal care avea un pic de faimă
m-a împlinit și m-a făcut să mă simt cool.
Sună bine.
Da.
I-am cunoscut pe cei de la Simple Plan
când erau în fosta lor trupă, Reset.
Blink era în turneu, iar noi eram încă mici.
Câștigasem niște popularitate în sudul Californiei.
BUN VENIT ÎN CALIFORNIA
Apoi am fost în turneu și ne-am oprit în Canada franceză, în Quebec.
Am fost invitați să cântăm într-un mini-turneu, Sno Jam.
Era acolo și o trupă numită Blink-182.
Am ajuns să vorbim cu ei, că eram și noi în turneu,
și, când au urcat pe scenă, fetele și-au pierdut mințile.
Era ceva...
Era ceva... Simțeai cum se schimbă energia.
Știau să facă atmosferă.
Reset erau mult mai tineri. I-am considerat frați mai mici.
Chuck a fost ca fratele meu mai mic, de care trebuia să am grijă.
Dar l-am și tratat așa.
Când vorbea despre trupa lui, îi ziceam: „Mișto, amice.
„Capul sus, puștiule.”
Era puștiul care venea la toate spectacolele.
Era un mare susținător și își promova mereu propria trupă.
Pe vremea cu Reset,
- ...l-ați dat afară? - Da.
Am făcut-o.
Am început cu puțin timp în urmă
Am înființat trupa când aveam 14 ani.
Până am ajuns la 18 ani, eram în turneu prin Canada,
înghesuiți cu MxPx.
Dormeam ba în casele oamenilor,
ba în camioneta noastră.
Ți-au cumpărat bețe Și ți le-au pus în mână
Era prea mult pentru niște copii care nu prea știau
cum să se aprecieze reciproc și cum să-și facă loc unul altuia.
Firile noastre au intrat în conflict.
Nu cred că vreau să fiu prietenul tău
Am avut o discuție cu chitaristul meu, Phil,
și cred că eram într-o cameră de hotel, vorbeam despre Chuck,
iar Chuck era chiar afară, pe hol.
Ușa era închisă, dar îi auzeam.
„Nu mai avem nevoie de Chuck. Ne e mai bine fără el.”
Am stat 40 de minute
cât ei au făcut planul cum să mă dea afară din trupă
și că ei nu...
Că eram o pacoste, că ne certăm mereu.
„Oricum nu e atât de bun” și tot așa.
Și...
Am intrat și am zis: „Nu mă dați voi afară, plec eu.”
Știi?
Trupa era copilul meu. Țineam mult la ea.
Și a fost foarte dureros să mi-l smulgă de lângă mine.
Era un eveniment care-mi contura viața.
M-am simțit foarte prost după acea discuție,
dar cred că firea lui Chuck și firea mea
trebuia să ia o pauză pentru ca amândoi...
să ne maturizăm puțin și să înțelegem cum e viața într-o trupă
și ce înseamnă să faci compromisuri și să te sacrifici în interesul tuturor.
Suntem amici din liceu.
Cântam cu fratele lui Sébastien în alte trupe.
Eram foarte tineri. Ei aveau 13 ani, eu aveam 14.
CHITARĂ SOLO
Și am învățat să cântăm împreună.
Mama mi-a cumpărat o chitară într-a șasea.
L-am văzut pe Hendrix la TV, era mișto...
Ardea o chitară, nici măcar nu cânta,
dar imaginea mi-a transmis forță.
Mi-am zis: „Vreau să fac și eu asta.”
Eram furios pe atunci.
Adică... nu mă integram. Nu înțelegeam mai deloc lumea.
N-aveam iubită.
Viața mea n-avea noimă,
iar muzica era refugiul meu.
Când am auzit că Chuck a fost dat afară din Reset,
l-am lăsat să se liniștească, căci știam că i-a picat prost,
apoi l-am sunat să-l întreb dacă e gata pentru o trupă nouă.
A zis: „Nu, în niciun caz.”
Terminase cu muzica.
Se dusese la Drept, ceea ce mi s-a părut o pierdere.
Chuck își subestima talentul de toboșar.
E un artist nemaipomenit, un toboșar puternic.
Apreciam asta și i-am dat târcoale o vreme,
înainte să accepte să cânte cu mine.
Am început doar să improvizăm, doar noi doi.
Și apoi l-am motivat pe Chuck din nou să fie într-o trupă.
Jeff e energic.
S-a înmuiat mult de-a lungul anilor,
dar, când ne-am cunoscut,
ne certam mult, era foarte înflăcărat
și de multe ori spunea:
„Dă-o dracu'! Plec. Vă las.”
Trebuia să te duci după el și să-l calmezi.
Îi ziceam: „Jeff, întoarce-te!”
Cât despre a fi muzician,
era cu mult înaintea noastră.
Tocmai terminase chitara clasică la Conservatorul din Montreal.
Avea o diplomă adevărată în muzică, iar noi nu aveam așa ceva.
Eram doar eu cu Jeff și căutam chitariști.
Apoi amicul lui Jeff a zis: „Încercați cu frate-meu.”
Era cu doi ani mai mic decât mine și cu trei ani mai mic decât Jeff.
Și avea un pic de...
Pe atunci, nu părea să fie cel mai de gașcă tip din zonă.
Ezitând, am spus: „Bine, îi dăm o șansă.”
Când aveam probabil 13 ani... 12 sau 13 ani, am luat chitara.
CHITARIST
În casă se cânta puțin.
Fratele meu îmi arătase niște acorduri. „Gata, cânt la chitară”.
Cum te-ai apucat de chitară?
I-am înregistrat pe Green Day la TV și, tot uitându-mă la ei,
am făcut la fel cu degetele și am...
Ai învățat să cânți la chitară după un clip cu Green Day?
- Da. - Ești tare, omule!
Mulțumesc, Bob Rock.
Prima mea amintire e când coboram scările,
în casa părinților lui Chuck, ca să intru în subsol.
Știam că aici exersa Reset înainte
și mi-am zis: „E intimidant, dar o fac”.
A venit cu chitara pe spate într-o husă moale,
cu role și ochelari de soare Oakley,
și mi-am zis: „N-o să meargă.
„Ăsta nu poate fi în trupa noastră.”
Și apoi am început să cântăm.
Frate, fost grozav!
Era foarte tare.
Bună, cameră! Mă numesc Séb și sunt din Canada.
Bun, acum avem chitarist.
Știam că următoarea prioritate era să găsim un solist.
Am încercat mulți cântăreți,
iar, în capul meu,
după ce avusesem trupă cu Pierre, el era standardul.
Am cântat cam doi, trei ani cu mulți muzicieni care nu se potriveau.
Acum, privind retrospectiv, știu exact de ce.
Chuck nu și-a imaginat vreodată o trupă fără Pierre.
Mă tot gândeam...
„Trebuie să fie Pierre.”
„El este.”
„Ar trebui să fie în trupă.”
Așa că mi-am călcat pe mândrie, fiindcă nu ne vorbisem de doi ani.
Fusesem cei mai buni prieteni și acum ne uram.
Ce mama mă-sii?
Am dat de Chuck câțiva ani mai târziu, la un concert Sugar Ray.
Mi-am zis: „Au trecut doi ani.
„E o prostie, ar trebui să ne împăcăm.”
Privind înapoi, cred că a fost planul lui de la început
să mă aducă în trupa lui.
N-am vrut doar să fim iar prieteni.
Voiam să fie în trupă.
„Ar trebui să vii să cânți cu noi.”
Primul riff pe care l-am dat trupei,
Pierre l-a dezvoltat.
Pe atunci conduceam un camion pentru tata, cam 14 ore pe zi,
și ascultam întruna caseta la volan.
Am scris refrenul din „Aș face orice”.
Adică ăsta...
Aș face orice...
Aș face orice
Doar ca să te țin în brațe
Încerc să te fac să râzi
Pentru că altfel nu pot...
Ce mă inspira era să scriu piese despre chestii pozitive,
cum ar fi să mă îndrăgostesc,
pentru că Reset n-avusese niciun cântec despre fete.
Doar despre politică.
Așa că, pentru mine, un cântec de dragoste
a fost ceva foarte revigorant.
Nu știu de unde ideea, dar am făcut-o.
A cântat și a fost...
„Gata, asta e!”
A fost primul nostru cântec.
Cam singura melodie pe care am cântat-o luna următoare, da?
Și așa am devenit o trupă.
Știu că nu vei simți niciodată la fel
Mulțumim că ați venit la primul nostru concert!
- Mă bucur să vă văd! - Primul nostru concert!
Suntem Simple Plan.
Toată lumea, faceți gălăgie!
Aveam șapte ani la primul vostru album.
Nu ascultam muzică. Am început cu „Aș face orice”.
Jur. Îmi amintesc cum m-a făcut să mă simt, pe bancheta din spate.
Nu-mi plăcea muzica.
Tata nu mai suporta să te audă.
Frumos!
Bine. Mulțumesc mult!
Încă mai am CD-ul făcut de tata când aveam 14 ani.
Încă îl pun în mașina mea.
Îmi place când întâlnești oameni care zic:
„Nu sunt un fan Simple Plan, dar am adorat Reset.”
Mersi de informație, frate!
Asta-i mică? Una medie, atunci.
Vrei poutine?
Una normală?
Două poutine medii, normale, vă rog!
Poutine după concert e perfect!
Așa știi că ești în orașul tău natal, Quebec.
Batem palma!
Sincer, toată viața v-am ascultat cântecele...
și am crezut că sunteți americani.
Nu am accent, pentru că am învățat ambele limbi simultan.
Ești québécois?
Da, mama vorbește engleză, iar tata e francofon.
Sunt mișcat că ești québécois.
- Noapte bună! - Mersi pentru amabilitate!
Nu plecați! Avem un concert tare.
A venit Simple Plan.
Asta e noua freză a lui Patrick.
- Ce faci? - Ce faci?
Sunt Patrick Langlois.
PRIETEN ȘI VIDEOGRAF
Sunt prieten cu trupa de peste 30 de ani.
Cred că am fost primul lor fan.
Cu siguranță am fost primul lor angajat.
Patrick, vor un CD.
Séb, te așteptam.
Ne-am întâlnit cu un tip, Pat.
Ne-am împrietenit.
Ne-a apropiat dragostea pentru punk rock și Blink.
Pat era mereu cel haios.
Era sigur pe el.
Foarte enervant.
Fanii l-au numit al șaselea membru.
Nu e Simplu Plan, e Pat și trupa.
Ocupa prea mult spațiu, nu știa când să se oprească.
Dar a adus mult echilibru. Pat era important.
Nu ne pricepeam să ne oprim și să ne bucurăm de moment.
Pat se pricepea de minune.
Aveam o cameră video.
După cum veți vedea în arhive, am învățat singur.
Sunt fratele lui Jeff, puteți crede?
Cele mai frumoase momente din viață le-am trăit cu băieții ăștia.
Am trăit viața într-o trupă
fără să fi știut o notă muzicală.
La început, Pierre cânta la bas în Simple Plan,
și cred că ei știau
că voiau ca Pierre să fie mai liber pe scenă.
Și toate vremurile bune în care noi...
Își doreau și armonii vocale.
Aveau nevoie de un solist și l-au găsit pe David, din Matane.
PRIMUL CONCERT AL LUI DAVID
Un muzician foarte bun. Cânta la tobe, bas, chitară.
Mi-a dat clasă la chitară. Asta m-a frustrat rău.
David cânta cu vocea, cânta la bas.
Așa că a fost momentul perfect să-l includem pe David.
Așa arată viața noastră zi de zi.
Am pus toți bani la comun.
Am fost la un studio minunat în Montreal și am făcut un demo.
Am făcut câte CD-uri ne-am permis
și apoi le-am trimis la compania Pagini Aurii de rock.
Era o carte cu toate casele mari de discuri.
Avea toate companiile de management, impresarii.
Erau listate adresele cu tot cu numerele lor de telefon.
Așa că mi-am zis: „O să bat la cap fiecare persoană din cartea asta.”
Am o trupă, Simple Plan. Sunt grozavi, trebuie să-i auzi.
Strângeam scrisori de respingere,
gen: „Sunteți buni, dar nu asta căutăm acum.”
Făcusem o colecție frumoasă.
Și a ținut așa probabil un an sau un an și jumătate.
Șase luni mai târziu, trupa tot stagna
și m-am întors la școală, la niște cursuri,
doar ca să nu spun că zac pe canapea și nu fac nimic.
Tocmai renunțasem la școală, iar ai mei au zis:
„N-o să dormi până la prânz, să zaci toată ziua.
„O să fii proactiv cu trupa asta.”
Așa că, zi de zi, mă trezeam și asta făceam.
Sunt dedicat acestei trupe 100%.
O să fac orice...
ca s-o aduc în vârful topurilor.
În vârful piramidei, fraierilor!
Melbourne, Australia!
Încep să merg acum.
Cine a-ncuiat ușile?
Nu vreau să mă trezesc azi
Pentru că fiecare zi e la fel
Și am așteptat prea mult
Să se schimbe ceva
Sunt sătul de oraș și de jobul meu
Sătul de prieteni, sunt toți blazați
Sătul de locul ăsta, vreau să evadez
Sunt atât de frustrat
- Vreau doar să sar - Sari!
Nu vreau să mă gândesc la ziua de mâine
Sari!
În seara asta chiar nu-mi pasă
- Vreau doar să sar - Sari!
Nu vreau să mă gândesc că-s trist
Hai cu toții!
Uită de probleme
Vreau doar să sar
Da!
- Eric, arăți bine azi. - Mulțumesc.
Nu vrei să faci frumos la cameră?
Asta e?
IMPRESAR
Cineva tot suna: „Impresariez Simple Plan.
„Mă numesc Charles.
„Cred că această trupă are ceva special,
„dar vrem să ieșim din Quebec.
„Ne poți asculta muzica?”
Era pop punk.
Și mie nu-mi place pop punk.
Am spus: „Invită-i pe tipii ăștia la Toronto.
„O să fie nașpa,
„îi trimit acasă, și n-o să ne mai deranjeze.
„Și ne vedem de viață.”
Când nu te gândești la mine
Și au aranjat totul.
Sunt sigur că eu făceam așa...
Apoi au început să cânte, iar eu mă uitam în jur:
„La naiba, sunt buni.”
Încerc să uit
Că sunt dependent de tine
Dar o vreau
Tot ce vedeți acum pe scenă se întâmpla atunci.
Două minute mi-au schimbat părerea.
I-am întrebat: „Unde e impresarul? Văd doar membrii trupei.”
Chuck ridică mâna și zice: „M-am gândit că, dacă sun la voi,
„sunt respectat dacă spun că-s impresar, nu toboșar.”
Mi-a plăcut pe loc Chuck.
Pornisem trupa de un an, un an și jumătate.
În mintea noastră, era mult timp.
Muncisem din greu și eram oarecum disperați să se întâmple ceva,
să vină următorul pas.
Încă ne lipsea partea cu casa de discuri.
Eric Lawrence avea o relație foarte bună cu Sony Canada.
Le-am cântat, le-am arătat piesele
și au fost foarte interesați.
Așa că, în cele din urmă, au zis: „Gata, semnăm cu voi.”
Așa că au redactat contractele și toate cele.
Și apoi, din senin,
președintele Sony Canada e dat afară,
și vine o persoană nouă. Și ea ne zice:
„Nu simt trupa asta. Nu-mi place.
„Nu semnez cu voi.”
A fost o lovitură uriașă pentru trupă și pentru mine, personal,
pentru că voiam să le spun părinților: „Se întâmplă. V-am zis eu!
„A fost o idee bună să renunț la școală. O să meargă.”
Și apoi, bum,
o palmă peste față, nu mai primim contract.
De nicăieri,
Patrick a fost angajat la Chorus Record ca stagiar sau așa ceva.
M-a sunat și mi-a zis: „N-o să crezi ce se întâmplă.”
Andy Karp de la Atlantic Records venea
să vadă o altă trupă de la casa de discuri unde lucram.
Am organizat un concert secret, să fim siguri că Andy îi va vedea.
Patrick a fost inutil până acum.
Problema noastră a fost că... aveam doar patru zile la dispoziție.
A trebuit să sunăm toate barurile din Montreal ca să găsim un loc.
N-aveam unde să cântăm.
Nu aveam public, da?
Așa că ne-am sunat prietenii și le-am zis: „Bere la 2$. Haideți!”
Ăsta se numește „Orice”. E un cântec vechi, destul de rock.
Dacă vreți să dansați, veniți și dansați cu mine.
Gata? Chuck?
Sunt gata, frate!
În acel moment, eram disperați.
Simțeam că, dacă nu merge, s-a terminat.
Nu merge pentru noi. Nu ne e menit.
Cântam aceleași melodii iar și iar,
ne opream, beam cu ei, socializam,
dar aveam pe cineva la ușă așteptându-l pe Andy Karp.
Luam masa cu Andy Karp,
pe ascuns, căci lucram pentru cealaltă casă.
Și îi scriu lui Chuck: „Tot la masă. Trebuie să amâni concertul.”
Patronul zice: „E 22:30. Treci pe scenă. Ce aștepți?”
Aș face orice
Și, în sfârșit, omul intră pe ușă.
Poate ar trebui să te uit
Am dat tot ce am avut.
Toată lumea era criță.
Dădusem tuturor foi cu versurile,
așa că toată lumea le știa.
Părea cel mai tare concert pe care ți-l puteai imagina.
Erau numai prieteni.
Ne-am dat sufletul pe scenă.
Aveam senzația că era... ultima șansă.
... simt la fel și eu
După concert, am stat la masă și ne-a întrebat diverse.
„Ce viziune aveți? Ce fel de album vreți să faceți?”
A zis: „Mulțumesc pentru timpul acordat.”
A doua zi, la aeroport, l-a sunat pe Rob: „Hai să facem un album!
„Semnez cu Simple Plan.” Scuze.
Mă emoționez când îmi aduc aminte, dar... da.
- Luați loc! Mersi! - Mulțumesc.
Mulțumesc!
Sunt avocat municipal în Québec.
Semnăm contractul.
Am citit contractul... Nu am înțeles prea multe.
Dar mi-a sărit ceva în ochi.
„Teritoriu: lumea.”
A funcționat, da?
Și cred că a funcționat pentru că fusesem sinceri, da?
A fost autentic, și el și-a dat seama.
A zis, „Când semnez cu trupe,
„semnez cu cele care cred că vor ajunge preferatele cuiva.”
SIMPLE PLAN SUNT TARI
Posterul trupei va fi în camera cuiva?
Au semnat contract când el avea 21 de ani și asta a fost.
Atlantic Records.
Vrei ce-i mai bun, meriți ce-i mai bun.
Ceilalți n-au putut veni, așa că avem Simple Plan!
FOST PREȘEDINTE ATLANTIC RECORDS
Ăsta-i cadrul de milioane.
Exact, despre asta vorbeam.
Dintr-o dată, făceam un album.
Sunt în Toronto pentru albumul de debut Simple Plan.
Ce-ai mai făcut?
Au un televizor mare. Chuck e pe computer!
- Doamne, au bucătărie! - Chuck se duce la culcare.
Trupele nu vor să tragă tare, dar ei au făcut-o.
PRODUCĂTOR - PRIMUL ALBUM
- Ce naiba ai? - La ce dracu' te uiți?
Rahat! De la capăt.
Încă una. S-o luăm de la capăt.
Mă apropii.
Cea mai grea experiență muzicală din viața mea.
Complicaților, revin peste câteva minute.
- Ne vedem mai târziu. - Bine.
La primul album,
mă jucam de-a războiul cu Arnold Lanni, producătorul.
Aveam mereu păreri
despre cum ar trebui să înregistrăm.
Și spunea mereu: „Nu, hai s-o facem altfel!”
Era greu pentru o trupă tânără
să simtă mereu că suntem noi împotriva lui.
Gata cu prostiile astea. Haide!
Voiam să intrăm în Warped Tour.
Iar Arnold voia să ne transforme într-o trupă pop ciudată.
Au venit cu atitudinea potrivită,
dar au subestimat
că aveam de gând să le mănânc ficații.
Acum, 25 de ani mai târziu, cred că abordarea ar fi putut fi diferită.
O luam puțin razna.
Lucram toată ziua, iar el venea și spunea: „Nu-mi place. Refaceți.”
Și simt că trăiesc cea mai rea zi
Din nou și din nou
Refaceți. Refaceți...
Ziceam: „La naiba cu Arnold! De ce ne cere asta?”
Suntem aici de șase luni.
- Câte duble ați făcut ieri? - Opt mii.
Acum vedem că sunt nașpa.
I-am dus în studio.
- Asta facem în studio. - Nu, nu este.
Ca într-o frăție.
Aici sunt doar tipi singuri.
Petrecem noaptea, dormim, ne trezim și reluăm.
Cum îți merge?
Bine. Sunt puțin... încă adormit.
În fiecare zi.
N-o să mai suport
Cred că am înregistrat albumul ăla de 20 de ori, poate mai mult.
Privind în urmă, cred că așa s-a creat
magia primului album, oarecum.
Felul în care ne păsa de armonie,
cum ne păsa de melodie, asta venea din colaborarea cu Arnold.
Nu-mi amintesc prima dată când am auzit „Aș face orice”,
dar era mult peste ce făcuseră cu Reset.
Așa că am zis: „Cântecul ăla are ceva special în el.
„Țineți-o așa.”
Eram în subsolul părinților mei și primesc un e-mail:
„Chuck, ți-am ascultat demo-ul toată ziua,
„iar acum, «Aș face orice» e favorita mea.
„Dă-mi de veste. Orice pot face ca să vă ajut, o voi face.”
Le-am citit tuturor e-mailul într-o conferință telefonică.
Am vrut să-mi ajut prietenii,
așa cum făceau oamenii din punk rock.
Îmi place la comunitatea punk rock că, atunci când o trupă are succes,
puțină faimă, își aduce prietenii.
Au fost printre primele trupe pe care am vrut să le ajut.
- Ce facem? - Mergem undeva numit Studio West.
Mark Hoppus, dintr-o mică trupă numită Blink-182, cântă pe album.
O să fie tare.
Chuck a spus: „Tragem o piesă și ne-ar plăcea să cânți în ea.”
Și eu am zis: „Tare, da! Dacă puteți ajunge aici, sigur, o fac.”
Am cam îngreunat treaba.
Iar el s-a pus în avion și a venit în San Diego
și a făcut-o.
Chuck îl sună pe dl Hoppus.
Nu mă filma!
Suntem în San Diego. Exact.
A fost ca și cum am pășit într-o lume
din care ne doream imens să facem parte.
Sunt foarte stresat.
- Și tu? - Da.
... cumva, nu te pot lăsa în trecut
Cum ți s-a părut?
- Ca un rahat. - Bine, hai s-o refacem.
M-au îndrumat cum să cânt.
Am cântat așa.
Urmează ritmul așa...
Nu te pot lăsa în trecut
Va suna bine. Trebuie doar să iasă.
Când mă gândesc acum,
nu avea niciun motiv s-o facă.
A schimbat totul pentru noi.
Mai trece încă o zi
Apoi a trebuit să facem un videoclip, așa că am cerut încă o favoare.
Mai precis: „Dacă ai cântat în piesă, vrei să apari în videoclip?”
Simțeam că-l sunam pe Mark doar ca să ne ajute.
Mă simt groaznic, dar...
Chuck a zis: „Facem clipul pentru «Aș face orice»
„și vrem să apari și tu.”
Am zis: „Sunt ocupat, în turneu.”
Și apoi am zis: „Dar, știi ceva, dăm un concert în Cleveland.
„Dacă puteți veni aici ca să tragem, o putem face.”
S-a mobilizat cu echipă cu tot și a venit la Cleveland.
Salut!
Vom filma un clip azi.
Aici filmăm.
Mi-au zis: „Bine, filmarea e mâine la 14:00.”
Și eu: „Cum adică mâine? Sunt în Cleveland.”
Au spus: „Avem echipa, totul e aranjat, avem locația.”
Am zis: „Fir-ar! Bine, fie.”
A ieșit foarte mișto.
Și iarăși, Chuck a preluat frâiele fără să se uite în jur.
Închid ochii
Și tot ce văd ești tu
A fost girul necesar
al celei mai mari trupe,
cea mai credibilă trupă din pop punk.
- Chuck, uită-te la cameră! - Uitați-vă la cameră!
Ce naiba?
Sunt Séb Lefebvre, transmit pentru simpleplan.com.
- Răzbunare! - Era să murim.
Turnăm un film acum.
A durat o veșnicie, peste un an, să înregistrăm primul album,
și voiam să dăm concerte.
Eram pregătiți.
De îndată ce am terminat cu albumul
și am terminat mixajele și apoi masterizarea,
am mers cu Sugar Ray.
Mergem la Chicago cu Sugar Ray.
Mulți oameni se bazează pe voi
să puneți Montrealul pe harta muzicii punk.
Vor fi faimoși în toată America de Nord!
Ce mai faceți? Sunt Mark McGrath de la Sugar Ray.
Nu mai e în topuri, dar a rămas mereu în inimile noastre.
Prima dată când am auzit de Simple Plan
a fost de la o casă de discuri.
Făceam un turneu prin facultăți și m-am gândit că ar fi perfecți.
Public de tineri adolescenți. Mi s-au părut potriviți.
A fost începutul perfect. Tocmai semnasem contractul.
Albumul ieșea peste câteva săptămâni,
așa că turneul cu Sugar Ray se sincroniza foarte bine.
Turneul a avut două etape, câte trei săptămâni fiecare.
În prima parte, tatăl lui Pierre ne-a dus într-o rulotă Winnebago.
Am luat mașina tatei
Și nu credeam că va afla
O să închid.
Mă salvează cineva?
TATĂL LUI PIERRE
Îmi poate spune cineva ce se întâmplă?
Să-mi spună ce se întâmplă?
Scuze.
E soneria ta?
Da!
În primul turneu, le-am zis părinților
că vom închiria o dubă cu o rulotă
și vom conduce de multe ori noaptea.
Și tata, într-o zi, la cină, a spus: „Aș putea să vă duc eu.”
Și mama a zis: „Réal, n-o să-i conduci pe copiii ăștia.
„Nu o să poți.”
Dar tata a zis: „Ba sigur că pot.”
- Rock-and-roll! - Sunteți gata?
- Da, să trăiți! - La drum!
Ca să știți, ăsta nu e tata.
Salut, Pierre!
Tatăl lui Pierre se ocupă de hartă.
Unde mergem? Peoria.
Am trecut granița să intrăm în SUA la începutul turneului.
Tata conducea, era în față.
Oprim la 2:00, la trecerea graniței.
Tata deschide geamul.
„Unde vă duceți?”
Mă duc în Peoria, Illinois.
„De ce mergeți acolo?”
Și tata, încântat să fie acolo, spune:
„Suntem o trupă de rock.”
Vameșul se uită la tata, cu rulota lui uriașă, și zice...
„Știți ce? Mergeți!”
Suntem la prima întâlnire cu Sugar Ray. În Peoria, Illinois.
E mașina noastră,
iar asta nu e.
Abia l-am cumpărat. Îți face părul măciucă.
Suntem gata de concert!
Erau ca niște cățeluși scoși dintr-o rulotă, pregătiți
să cucerească lumea și să-și împlinească visul.
Prima seară din turneu. Reușim sau plecăm acasă.
- Baftă! - Să fie!
Care-i treaba, Peoria?
Eram în turneu cu Sugar Ray și nimeni nu știa cine suntem.
Sunt din Montreal, Canada. Albumul lor iese mâine.
N-ați mai văzut niște tipi mai tari decât ei.
Aplauze pentru Simple Plan!
- Ne cumpărăm albumul. - Pe toate.
- A ieșit azi. - Vreau un disc azi. Unul!
Nu cred că-l au.
- Cum se numea albumul? - No Pads, No Helmets... Just Balls.
Simple Plan. Așa se cheamă formația.
Asta nu-i a bună, nu?
Stați o clipă, bine?
Dacă nu-l ai, ai probleme.
Ieșise albumul. A fost un moment dezamăgitor.
Total lipsit de impact.
Nu era disponibil.
Nu mergea deloc bine.
Ieșise „Sunt doar un puști” și nu mișca în top.
A eșuat rău, niciun post de radio nu l-a dat.
Eram realiști.
Știam că albumul va ieși și nu va fi un succes imediat.
Totul ținea de noi.
Contractul și lansarea unui album,
ăsta e startul.
Ce plan aveți? Ce vreți să faceți?
Mai multe turnee.
- Plecăm din nou în turneu. - Așa este.
Trebuie să conduc, o să murim.
Încet-încet, au continuat să tragă tare și să muncească,
și nimic nu a fost ușor.
Și au muncit. Din greu.
Căutam oportunități.
Mergeam peste tot pe hartă. Am călătorit destul de mult.
Și făceam turnee promoționale, concerte live.
Era haotic, nu prea organizat.
Aici am rămas fără benzină.
Ce faci acolo?
Nu aveam un plan, luam orice ne ieșea în cale.
Nu eram cunoscuți.
Eram o trupă nouă.
Am început să cântăm pe la niște posturi de radio.
Îmi amintesc că eram în turneul Pop Disaster,
cu Blink și Green Day.
Dăduseră concerte în parcări.
Cum merge treaba în parcare?
TURNEUL POP DISASTER
În fața intrării în sală,
ridicaseră o scenă în parcare,
iar noi eram trupa care cânta acolo.
De fapt, ne plimbam cu Discmen și căști
și puneam muzica oricui voia să asculte
și îi invitam la concert.
Și reușeam să adunăm mulțimi uriașe
după ce ne agitam să-i atragem ziua.
Așa s-a creat vâlvă.
Aveam douăzeci și ceva de ani.
Fără copii, fără soții, cu iubite care veneau și plecau.
Ajunși acasă, abia așteptam iar turneele.
Practic, umblam după orice ne ieșea în cale.
Deci, dacă cineva voia să dăm concert în Germania,
luam avionul spre Germania.
Suntem în Hanovra. Simple Plan e pe scenă.
Mă duc să văd cum e înăuntru.
E ora 6:00 Sună ceasul
Trebuie să petrec...
Numărul oficial e cam 12 oameni.
Nu ne-ai filmat, sper?
- Ba da. - Fir-ar!
Relațiile au fost grozave.
Am fost prieteni și foarte repede am devenit frați.
E farsa preferată a lui Pat.
Cred că a fi într-o trupă cu alți patru băieți
e probabil testul suprem al prieteniei.
Suntem împreună 24 de ore pe zi.
Practic, dormim împreună.
Ne spălăm împreună, stăm împreună, mâncăm împreună,
ne spălăm pe dinți împreună.
Ne simțim bine. Ne place, suntem prieteni buni.
Sunt singurii mei prieteni. N-am alții.
E o legătură care nu va muri niciodată.
Dar călătorim în acest cilindru cu roți.
Fir-ar să fie!
Suntem în turneu de un an.
În fiecare zi, nonstop, dăm concerte,
și asta e casa noastră.
Peste tot unde am cântat,
vedeam cum vânzările albumului creșteau puțin.
Vindeam câteva sute într-un oraș.
Aici cântăm diseară.
Casa de discuri ne spunea: „Continuați”.
Nu ne opream, continuam.
Mulțumesc mult! Sunteți tari.
Dădusem primul concert în Japonia. Cu casă închisă.
Oamenii erau extrem de amabili, foarte prietenoși.
A fost minunat, a fost diferit.
A fost prima dată când ne-am simțit staruri rock.
Japonia te face să te simți ca cea mai tare trupă,
ceea ce e foarte plăcut.
Cine e membrul tău preferat?
- Jeff! - Da!
Mulțumesc!
Am vrut să cântăm ce ne plăcea nouă,
dar speram că acea muzică pe care o iubim
ne va aduce pe marile scene
și că vom avea succes comercial și restul.
Dar știam și că asta avea să aducă după sine
și ceva reacții negative.
Simple Plan n-a fost cool.
FOST REDACTOR - REVISTA AP
Le spuneam... Cum le spuneam?
BBTP.
„Băieți buni, trupă proastă.”
Băieți buni, trupă proastă.
„Băieți buni, trupă proastă.”
Ați auzit: „Sunteți grozavi, dar trupa e proastă”.
S-a întâmplat.
Nu ne placi, nu-i așa?
- Ba da, vă plac. - Super!
- De ce crezi că nu? - Am întrebat, nu eram sigur.
Părea că Simple Plan adorau să fie plăcuți.
Păreau trași la șablon,
și părea cumva că fuseseră... fabricați.
Erau multe trupe care mă făceau să simt că nu eram
destul de buni
sau că sunam diferit și mai spre pop.
Simțeam că se uitau la mine cu aerul...
„Ce nașpa e trupa aia!”
No Pads, No Helmets... Just Balls...
E cel mai prost titlu de album pe care l-am văzut.
Cine l-a scos? Departamentul de marketing?
Dintotdeauna s-a dezbătut ce înseamnă să fii punk rock.
Facem ce ne place.
Și, dacă e punk pop, punk, emo,
nu prea contează.
Cred că a fi punk înseamnă, printre altele, să faci ce vrei
și să nu faci ce-ți spun alții.
N-am spus: „Suntem o trupă pop punk.”
Presa a zis așa. „Bine, suntem pop-punk.”
Presa și media trebuia să te categorizeze.
Numeau „pop punk” orice trupă care devenea populară
pentru că era punk și populară.
Dar nu la asta se referau, ci la faptul că sunau
a ceva ușor de ascultat.
Ne-au numit în toate felurile, punk, rock, groaznic...
Pop-punk.
Courtney Love a zis: „Sunteți o trupă pop mișto.”
Și asta te făcea să te înfiori,
pentru că „pop” e antiteza muzicii punk, de obicei, nu?
A început să intre în cultura pop.
Trupe care ieșeau din underground
și case de discuri underground care erau difuzate la radio.
A existat un recul serios din partea comunității punk rock:
„Nu ne vindeți comunitatea acestor corporații uriașe.”
Se puneau clar un fel de bariere
și asta, cam pe când Warped Tour a devenit foarte popular.
Warped Tour a început cu trupe clasice de punk,
ca Rancid, Bad Religion, NOFX.
Warped Tour conta enorm pentru comunitatea punk rock,
iar comunitatea punk rock devenea comercială.
FONDATOR WARPED TOUR
Era altfel, era o comunitate. Toate trupele erau laolaltă.
Nu era nicio ierarhie.
Dacă ai venit să arunci cu pământ,
întoarce-te, să ți-o tragem și să-ți arătăm ce-i aia punk rock.
Ai venit aici să vezi trupe. E o porcărie.
Oricine era vag pop era hărțuit.
FOST VJ - MUSIQUEPLUS
Warped Tour te testa.
Erau trupe care cântau de ceva vreme
și mergeau acolo.
La început erau rezervați, pentru că erai trupa nouă.
Pretențioșii în punk
te detestă dacă simt că nu ești de acolo.
Nimănui nu-i pasă în seara asta
Pentru că-s doar un puști în seara asta
A fost incredibil, ne-am distrat.
Aveți grijă de voi. A fost cât pe ce.
Pe curând!
Oamenii au început să arunce cu sticle în noi, spre final.
A trebuit să aducă mături ca să dea laoparte toate sticlele
care se strânseseră atât de sus.
Și oamenii puneau pietre în ele și se pișau în ele, era...
A fost urât de tot.
- Sunteți gata? - Nu!
Hai să începem!
Am încercat să mă concentrez
pe cei din primul rând care se distrau.
Mi s-a părut o prostie.
Știi, cânți la festivaluri mari, sunt, nu știu, 30 de trupe,
și te-ai decis să vii la trupa care nu-ți place?
Scuze, dar ești un idiot.
Îmi amintesc forumul de la acea vreme.
Zicea: „Ce nașpa sunt ăștia!”
„Sper să înghită cioburi.”
Îmi amintesc că am citit asta zicând: „Frate, ce încrâncenare!”
A fost dureros.
„Sunteți prea pop pentru punk.”
Niciodată nu eram suficient de „ceva”.
Am început să cred și eu.
Așa că aveam de făcut o alegere.
Salut!
Avem posibilitatea de a deschide la Avril Lavigne în primul ei turneu.
TURNEUL TRY TO SHUT ME UP
Sunt arene, bilete epuizate, și am putea fi trupa de deschidere.
Și știam că, dacă am face deschiderea la Avril Lavigne,
multe radiouri rock vor spune: „Voiam să vă difuzăm,
„dar n-o mai facem,
„pentru că sunteți o trupă pop și nu e de noi.”
Așa că a trebuit să decidem.
Mai continuăm cu visul de a fi difuzați de radiouri rock?
Sau deschidem pentru Avril Lavigne
în fața a 25.000 de oameni pe seară
și câștigăm niște fani noi, apoi vedem cum va fi?
Te lupți pentru un club
din care vei simți mereu că nu faci parte,
sau îți creezi propriul drum?
Următorii invitați vor cânta cu Avril Lavigne, din 15 aprilie.
Sunt aici astă-seară, cu o piesă de pe No Pads, No Helmets... Just Balls.
Aplauze pentru Simple Plan!
Sari! Sari!
Salut!
Bună!
Cum e treaba?
Albumele noastre sunt...
A sunat... „Sont” ce?
Albumele noastre au fost lansate în același timp, în 2002,
și cred că ne-am susținut reciproc.
Mi s-a părut mișto să aduc altă trupă în turneu
și să-i expun fanilor mei și viceversa.
Trăiam cu toții în autocare,
eram doar niște puști, stăteam unul în cabina celuilalt,
beam bere și intram în belele.
Când am cântat în turneu,
radiourile pop au început să ne difuzeze.
Cred că, într-un fel, ne-a transformat într-o trupă pop pop-punk,
în loc de punk pop-punk.
Simple Plan nu va putea semna autografe
pentru că e prea aglomerat.
Îndepărtați-vă de ușă!
Nu sunt acolo.
- Încerc - Să uit că sunt dependent de tine
Dar o vreau și am nevoie
Sunt dependent de tine
Acum s-a terminat
Nu pot să uit ce ai spus
Și nu vreau
Să mai fac asta niciodată
Mi-ai frânt inima
Așa cum zice Pierre: „Ne-am întors. După 20 de ani.”
Uneori simt că nimic nu s-a schimbat.
La Warped Tour din 2003, a fost anul în care ne-am zis:
„Acum suntem o trupă mare.”
A fost anul în care e explodat Simple Plan.
Faptul că am mers de la Avril la Warped Tour
arată foarte bine ce tip de trupă suntem și vrem să fim.
Nu trebuia să fii de ambele părți, iar noi asta încercaserăm.
După noi, avea sens.
Aseară am vrut doar să mă distrez
Am făcut un efort conștient să intrăm în Warped Tour
și să ne aliniem cu trupele plăcute de fani.
S-au adaptat întruna.
Deci nu existau piese lente, ci toate erau rapide.
Voi fi la concert
Că altceva mai bun n-am găsit
Cred că a fost crucial pentru trupă,
pentru că se întorceau iar și iar acolo,
iar oamenii nu-i mai huiduiau.
Nu a fost un drum drept.
S-a făcut totul cu pași mici, treptat-treptat.
Punctul de cotitură?
Nu a existat.
A fost un proces îndelungat.
Mulțumesc!
Bine ați venit la TRL! Suntem în direct din Times Square.
- Sunt La La. - Sunt Damien.
TRL ar putea trimite albumul tău pe locul unu.
FOST PREZENTATOR MTV
Nu aveam rețele sociale,
așa că veneai de la școală
să-ți vezi vedetele favorite la o emisiune TV în direct.
Pe atunci, MTV era punctul culminant
al succesului muzicii comerciale.
Să fii la TRL era mare lucru.
Trupele mari au fost.
Operațiunea MTV.
TRL, frate!
Hai să vedem platoul! Am emoții.
Salutare! Suntem Simple Plan, din Montreal, Canada.
Haideți să o luăm razna!
Atunci s-a întors complet roata pentru noi.
Și, de atunci, totul a fost o vijelie.
Am fost prinși într-o aventură nebunească.
... trece Mă gândesc la tine mereu
Suntem la MTV.
Suntem pe MuchMusic.
- Suntem la radio. - Montreal, TRL.
La Walmart aveam postere în mărime naturală.
Ni se alătură les Simple Plan.
Simple Plan e party în stil canadian.
A fost rapid. Ca un uragan.
Când mă uit la anii când apăream în TRL
făcând acele grozăvii, mi se pare ireal.
Următorii invitați sunt în topurile Billboard.
Au revenit din Japonia.
Aplaudați Simple Plan!
- Simple Plan! - Simple Plan!
Eram încă falit,
dar vindeam 90.000 de albume pe săptămână.
Așa e, Premiile Video Music.
Sunt nominalizat. Nu-mi vine să cred, dar...
Mereu nu ne venea să credem.
Îți dai seama că P!NK știe cine sunt?
Covorul roșu de la MTV a fost o nebunie.
Am înființat trupa acum patru ani
și nici măcar nu știam unde ne va duce.
Eram printre vedete, nominalizați.
Era un vis împlinit.
Mulțumim!
Apoi s-a difuzat „Perfect” la radio
și ne-a schimbat viețile.
Pentru că am pierdut totul
Nimic nu durează pentru totdeauna
Îmi pare rău, nu pot fi perfect
Am început să vedem oameni plângând la concerte.
Văzând fanii reacționând când s-a lansat piesa,
mi-am zis: „Clar, e mult mai mult decât un cântec bun.”
„Se întâmplă ceva.”
Nu mai avuseserăm oameni să plângă la concertele noastre.
Nu făceam genul ăsta de muzică.
Brusc, trupa Simple Plan a căpătat o nouă dimensiune.
- Îți place să compui? - Mult.
Imediat ce ne-am dat seama că am terminat turneul primului album,
l-am început pe doilea,
și, de cum am avut destule melodii care ne plăceau,
am rezervat studioul și am trecut la treabă.
Vrem ca trupa să sune mai intens,
mai rock.
Avem un plan simplu
De aceea am decis să-l facem cu Bob Rock,
care produsese albume fantastice.
A făcut The Black Album cu Metallica.
Să nu cumva să mai îndrepți vreodată chestia aia spre mine!
Nu!
E mai bine.
Are un studio în Maui,
frumos, pe plajă, ca-n rai.
După aproape trei ani de turnee cu No Pads, No Helmets...,
ne-am zis:
„Nu, vrem să facem un album la Studio Piccolo,
„în Montreal.”
Poate cineva să-mi spună ce se întâmplă?
Am închiriat un apartament în centrul Montrealului.
Înregistram toată ziua, apoi ieșeam seara,
în gașcă, cu trupa.
A fost cea mai tare vară.
Taci, taci, taci Nu mă vei face niciodată...
E cel mai important album din carieră.
Nu ne ajung cântecele. Trebuie să fie mai bun.
Trăgeam mai ales de Pierre.
Nu se mai termină.
Zici că e de Dylan.
Majoritatea cântecelor noastre încep cu o idee pentru un vers.
Chuck are un caiet. Scrie o grămadă de versuri sau fraze
care sunt ca un concept de pornire.
De acolo, lucrăm împreună și scriem restul.
Pentru mine erau doar cuvinte, dar ei le luau
și le făceau cântec, prin magie.
Cred că „Bun-venit în viața mea” e printre favoritele mele.
Îți vine vreodată să cedezi?
Te simți vreodată nelalocul tău?
Știu că mă gândeam:
„Bun-venit în viața mea!” Sună mișto.
Și apoi, Pierre găsea cum să cânte grozav acele cuvinte.
Mi-a dat fiori când a venit cu melodia.
La final,
îmi amintesc că am zis: „Măiculiță! E un cântec foarte bun.”
Că nu te aude nimeni țipând?
Nu, nu știi cum este
Când nimic nu pare...
A rezistat în timp.
Pot să-l ascult și astăzi și să simt la fel.
Să fii ca mine
Să fii rănit, să te simți pierdut
Să fii lăsat deoparte
Să fii lovit când ești jos
Să te simți călcat în picioare
Să fii pe marginea prăbușirii
Și nu e nimeni să te salveze
Nu, tu nu știi cum este
Cum este
Bun-venit în viața mea
Da!
Îmi amintesc că ne-am uitat unul la altul
și am zis: „Am reușit.”
Pentru noul album!
E un avion privat
și noi suntem cei mai tari, că suntem în el.
De obicei, nu facem asta, dar era urgent.
Mergem la New York.
- Ne iese albumul. - E important.
Bună!
Suntem în Times Square, mergem să cumpărăm albumul.
Știți când am încercat ultima dată și nu-l aveau?
Sper că, de data asta, îl au.
E un salt clar între primul și al doilea,
în care lucrurile au explodat.
Am vândut trei milioane.
Și trei milioane de albume e mare lucru.
- Mergeți! - Pierre!
KUALA LUMPUR, MALAEZIA
Dumnezeule!
Simple Plan!
FAN CLUBUL DIN MEXIC
Pierre!
Nu știi cum este
Bun-venit în viața mea
M-am simțit ca trupa Beatles! Să dea naiba!
Cea mai populară trupă din Québéc,
Simple Plan.
Am fost tari, v-am zis!
Singura trupă din Montreal care a reușit.
FOST PREZENTATOR MUCH MUSIC
Simple Plan au trebuit să plece din Montreal,
să înconjoare lumea
pentru succes.
Omule, ne descurcam atât de bine!
„Bun-venit în viața mea” a fost imens.
Era la TV tot timpul, la radio,
și cântam pentru mulțimi uriașe.
Faceți gălăgie!
Am fost în Africa de Sud, în Brazilia, în premieră.
Încă o ștampilă pe pașaport.
Iar în Asia de Sud-Est. Făceam turnee nonstop.
Uite, vezi
Ai mereu dreptate
Este doar un spectacol
Totul e despre tine
Crezi că știi ce-și doresc toți
Mereu îți faci timp să mă critici
Se pare că în fiecare zi
Fac greșeli
Nu pot să fac nimic bine
E ca și cum pe mine
Adori să mă urăști
Dar nu azi
- Deci... - Taci, taci, taci
Nu vreau să aud
Ieși de-aici
Dă-te laoparte
Du-te, du-te, du-te
Nu mă vei opri
Nimic din ce spui nu mă va doborî
- Nu mă va doborî - Taci, taci, taci
Simple Plan!
Îmi place!
Sincer, mi-am pierdut mințile când am început să avem succes.
Adică,
CHITARIST SOLO
lumea rockului, dintotdeauna...
a pus accent pe poveștile nebunești din culise.
Este iresponsabil din partea caselor de discuri
să nu aibă un sistem de sprijin pentru artiștii lor.
Nu-și vor aminti nimic.
Așa se întâmplă.
În combinația de imaturitate, naivitate și tinerețe,
nu mi-am dat seama ce făceam.
Mă duceam unde mi se spunea,
era distracție, oamenii, grozavi,
cu fani la ușă.
Nu-mi băteam prea mult mintea cu astea.
E ceva cu adevărat magic în aura unei vedete pop,
în fantezia vieții pe care o duce,
și, odată intrat acolo...
Ca Simple Plan, când a dat de succes,
bineînțeles că vor ieși de acolo marcați,
trebuind să înțeleagă ce-a fost.
Și asta te poate chinui o viață, pentru că popul te poate distruge.
Te poate lăsa foarte pustiu.
Cât e ceasul?
E 6:50.
M-am săturat, omule. Am nevoie de o pauză.
Vreau să fiu ca Elvis?
Dacă e să mor ca el, nu, mersi.
E o schimbare pentru noi, dar tot e Simple Plan.
Cu siguranță e un nou început.
Al treilea album a fost un dezastru.
Nu știu, îmi place muzica, e grozavă,
dar acea perioadă n-a fost prea grozavă pentru mine.
Eram pe cale să mă despart.
Când lucram la album,
nu mă simțeam apropiat de băieți. Aveam lumea mea.
A fost o perioadă grea pentru trupă, se întâmplau multe.
Eram îndrăgostit de cineva și n-a mers,
și asta mi-a frânt inima.
Veneam după două albume de mare succes
și nu știam exact încotro să mergem sau ce să facem.
E un disc sumbru în multe privințe.
Atunci, fratele meu se lupta cu cancerul și a fost foarte dificil.
Problema e că stilul nostru muzical nu se mai difuza la radio.
PRODUCĂTOR MUZICAL
Oamenii preferau Justin Timberlake și R&B, nu chitarele.
Să adoptăm schimbarea în muzică?
Suntem o trupă care, brusc, încearcă ceva nou și-l adoptă?
Sau rămânem la ale noastre și mergem tot pe chitare?
Casa de discuri a dat o groază de bani. Albumul i-a costat milioane.
- Nu fi nesimțit! - Du-te dracu'! Nu sunt nesimțit.
- Îmi place asta. - Un acord.
- Chuck are ceva de spus. - Nu mai zic nimic.
- Super! - Anunță tu!
Vești bune.
Am crezut că va fi un succes.
Și nu a fost așa.
Am observat că numărul de spectatori la concerte scădea vizibil.
Încă suntem o trupă. Oamenilor încă le pasă. E bine.
Single-ul s-a dus pe făraș. La radio, situația e oribilă.
E greu să ții pasul. Sunt deprimat și...
Când dai de primul tău eșec adevărat,
doamne, cum te lovește!
Când începi să cânți în fața a 5.000, 6.000, 7.000 de oameni,
devine rapid ceva normal.
Cred că depinde de tine
Dacă o seară e altfel, te întrebi: „Ce se întâmplă?”
Eram toți foarte obosiți
și am decis să facem o pauză.
Nu știam dacă vom supraviețui.
Nu eram sigur.
Ca vocalist, trebuie să fii mereu în formă.
Și totul cade pe tine, în sensul că,
dacă nu pot cânta, nu vine nimeni.
Încep să mă tem că nu voi mai putea ține concertul.
Mă trezeam dimineața și ziceam: „Doamne!”
„Doamne, vocea mea!”
M-am chinuit, pentru că nu-mi vine natural să cânt.
Nu cânt din naștere. N-aș câștiga American Idol.
N-aș putea face așa ceva. Dar știu că fac bine ce fac.
Dar, când cânt, asta mă costă.
Nu e confortabil.
Am anxietate,
și, poate acum 12 ani, am avut primul atac de panică.
Nu știam ce-i cu mine.
Uneori, când sunt în turneu, mă plimb prin cameră
iar, după 20 de minute, mă forțez și-mi zic: „Frate,
„pune niște muzică, respiră
și nu te mai gândi la toate alea”.
E și presiunea:
„Oamenii vin să mă audă cântând aceste piese.”
„Cum e vocea mea? Cum sună?” Nu mă ajut deloc.
Trebuie să mă relaxez.
Deci, în seara asta chem toți astronauții
Toți oamenii singuri Pe care lumea i-a uitat
Dacă-mi auzi vocea Vino să mă iei
Ești acolo, în neant?
Doar pe tine te mai am
Și în seara asta mă simt ca un astronaut
Trimit SOS din cutiuța mea
Și am pierdut semnalul Când am decolat
Acum sunt blocat aici Și lumea a uitat
Pot să cobor, te rog frumos?
Când treci prin greutăți,
simți că nimeni nu te înțelege
și că treci prin ceva atât de special, încât nimeni nu te înțelege.
Este foarte greu.
Acum știu că pot face față anxietății
și că, dacă îmi pun pe primul loc sănătatea și timpul liber,
e mai bine pentru toți.
E un joc de echilibru învățat de-a lungul anilor.
Când să pun piciorul în prag, pentru că știu
că pentru acest documentar v-ați dat seama
că Chuck e motorul din spatele a mare parte din ce avem de făcut.
Și Chuck nu are aceleași presiuni ca mine.
Și mi se pare ilogic să spun: „Am nevoie de timp pentru mine.”
Ce e? Da, poză.
Facem mereu conținut.
Am încercat să-ți spun ceva Dar nu înțelegi niciodată
Simt că ne-am învârtit În cerc
Mă privești de parcă am devenit Un străin de pe stradă
Ce se întâmplă aici?
Will Smith iar face provocarea „Sunt doar un puști”?
E a cincea,
și, de data asta, cu surorile Williams?
Visez? E viața reală?
Provocarea „Sunt doar un puști” e darul
pe care l-am primit pe rețelele sociale.
E ca și cum aș avea un single numărul unu în top,
după 25 de ani de când sunt în trupă.
Cred că acum facem TikTok-uri.
Vai de mine!
Bine.
Unui artist în ziua de azi i se cere să fie artist, cântăreț,
actor, sportiv și manechin.
Cântă despre tatăl tău!
Pentru că vede succesul rețelelor sociale,
îl împinge să spună: „Am dreptate.”
„Să facem mai mult!”
Eu fac toate lucrurile astea. Explică-i lui Chuck
că, dacă adaugi unele lucruri, trebuie să renunți la altele.
Mergi, te oprești.
Bine. Trei, doi, unu!
Suntem în Brazilia. Mâncăm biscoito.
E bolacha, amice.
Încă mai au...
Fă-o, nu-mi pasă.
... aspecte din dinamica lor
pe care le reiau din adolescență.
Nu mă deranjează. Ce vrei să spun?
Nu mai repetăm, așa buni suntem.
Dar ne certăm înainte.
Erau într-o trupă. Pierre l-a dat afară pe Chuck.
Asta lasă urme dureroase.
Și nu sunt sigur că s-a rezolvat, după atâția ani.
Mereu a fost așa.
Și dacă deschid eu calea?
Pe bune, omule!
Și dacă fac greșeli?
Poate greșesc, fie! Nu poți să treci peste.
Și dacă schimb lumea?
Sunt mereu împreună.
Și dacă iau...
E ca o relație frățească între cei doi.
O să fii...
Chuck cântă mult mai bine când e nervos.
Pierre e prietenul meu
și e singurul cu care am cântat toată viața.
Prețuiesc mult relația asta.
E greu să fii într-o trupă cu oameni pe care-i știi din liceu,
pentru că dinamica anilor de adolescență rămâne.
Relația mea cu Chuck a fost foarte dificilă pentru mine,
dar a fost și motivul pentru care am realizat atâtea în viață.
Ne mai certăm pe ici pe colo, dar, până la urmă, suntem o familie.
Nu-mi pasă de asta.
Se vor iubi pentru totdeauna.
Ești bine?
Dar se pot și urî.
O fi rețeta succesului lor, nu?
Da, am câștigat!
Cu Pierre am făcut cele mai tari lucruri.
Acel joc de-a războiul a creat Simple Plan.
Nu vreau să te dau afară din trupă.
Știm că e pentru totdeauna.
Îți mulțumesc că mi-ești prieten.
Și partener de afaceri.
Că ești fratele meu. Te iubesc.
Te iubesc.
Te iubesc nespus.
Nu știu dacă știați, dar...
am candidat amândoi pentru președinția școlii.
Și am câștigat.
Eu, ca vicepreședinte, el, ca președinte.
Pentru că știam că e...
El era șeful, nu?
Poate că are ceva ce mi-aș fi dorit să am și nu am.
Știți?
Dar am văzut.
Am văzut asta când aveam 14 ani.
Știam că tu ești...
- Ești în misiune? - Misiunea să te bat.
- Tot. Haide! - Tot?
Intră!
Nu e sfârșitul.
După al treilea album, am avut o ședință și am zis:
„Trebuie să ne distrăm din nou.
„Nu mai vreau turnee ca ultimul.
„Trebuie să ne distrăm iar pe drum, să ne distrăm ca trupă.”
Mă simt ca un astronaut
- Bună! - E Pierre Bouvier!
Doamne, mă bucur să te văd!
O să fie un concert bun.
- O să vadă asta? - Posibil.
Doamne, da!
„Summer Paradise” e un cântec subapreciat.
Spune-mi cum să mă întorc
în Paradisul verii cu tine
Și voi fi acolo într-o clipă
Casa de discuri voia să renunțe la noi,
fiindcă nu mai aveam hituri.
Și, brusc, bum!
Aveam deja 10-11 ani de carieră
și, dintr-o dată, avem iar un hit.
Această piesă ne-a cam salvat cariera.
Deci Sean Paul v-a salvat.
Sean Paul mi-a salvat viața.
Simple Plan, Sean Paul.
- Cu apusul pe plajă... - Sean Paul, Simple Plan!
- Ce faci, Pierre? Nebunie! - Mulțumesc!
Ce piesă tragem azi?
Astăzi e o piesă specială. Îi zice „Acest cântec mi-a salvat viața”.
Ne-a venit ideea să întrebăm fanii:
„Spuneți-ne ce înseamnă trupa și piesele pentru voi.”
Și a fost așa...
Au apărut idei și concepte mișto pentru versuri.
A fost un cântec scris cu ajutorul fanilor noștri.
Mă văd în fiecare cuvânt pe care-l spui
Uneori simt că nimeni nu mă înțelege
Într-o lume în care toată lumea mă urăște
Trec prin atât de multe stări
N-aș mai fi aici dacă nu erai tu
Eram distrus, mă sufocam, eram pierdut
Acest cântec mi-a salvat viața
Sângeram, încetasem să mai cred
Aș fi putut muri
Acest cântec mi-a salvat viața
Eram la pământ, mă înecam
Dar a apărut când trebuia
Acest cântec mi-a salvat viața
Viața mea, viața mea
Acest cântec mi-a salvat viața
Viața mea, viața mea
Acest cântec mi-a salvat viața
SIMPLE PLAN MI-A SALVAT VIAȚA
Viața mea, viața mea
Acest cântec mi-a salvat viața
E aproape o celebrare a ideii că „mă înțelegi”.
Și când dai de o trupă sau un artist
care te face să te simți că nu ești singur pe lume,
este ceva magic.
ÎMI PARE RĂU, DAR SUNTEȚI PERFECȚI!
Într-o lume plină de critici,
ce e mai frumos decât să-i oferi cuiva,
prin muzică, un loc de apartenență?
E ceva cu adevărat bun.
Simple Plan!
- Când era? În 2005. - În 2005.
Când i-am cunoscut pe băieți,
eram în Germania, la festivaluri.
- Cum ți se pare Simple Plan? - Atât zic...
Cu Ditka contra Simple Plan,
e categoric Simple Plan.
Atât am de spus.
Simple Plan emană autenticitate.
- Ești bine? - Da.
E frumos ce au făcut cu muzica lor și cu incluziunea.
Corect? Și e ceva special.
Încântat, amice!
Ți-am semnat? Frumos.
Aveam căsuță poștală pentru scrisori pentru Simple Plan.
Poștașul mă suna: „Dle Comeau, sunt multe scrisori.”
Erau, efectiv, saci întregi.
Atunci mi-am dat seama
ce impact aveau asupra tinerilor din întreaga lume.
„Muzica ta mă alină când am nevoie...”
Ascultând Simple Plan,
m-a modelat enorm ca om.
Nu-mi place să spun ce simt.
Dar cântecele vorbeau despre cum mă simțeam
și m-am simțit auzită.
„Acest cântec mi-a salvat viața” a rezumat pentru mine
tot ce am simțit mereu despre această trupă
și tot ce înseamnă și au făcut pentru mine.
N-aș fi trecut prin tot dacă nu erau ei.
Viața devine grea, înțelegi?
E ca și cum... una din piesele lor...
Nimeni nu vrea să fie singur pe lume
Știți ce zic? Când ai senzația de singurătate
și, când te pui în piesa asta, dintr-odată, te simți parte din ea.
Știți ce zic?
Sunt piatra de temelie pentru copilăria multora.
FONDATORUL EMO NITE
Și Simple Plan a ajutat la impulsionarea unei generații
de oameni care altfel s-ar fi simțit neînțeleși.
Am simțit sentimente pe care nu le mai simțisem, și eram copil.
Am vrut doar să-i îmbrățișez și să le spun: „M-ați modelat.
„M-ați ajutat cu multe.”
Am avut probleme de sănătate mintală,
deci chiar a însemnat mult.
Știi că e cineva mereu cu tine.
Acele cântece îmi amintesc
că există ceva sau cineva
pentru care viața merită trăită.
Au fost alături de mine când mă automutilam.
Nu voi uita niciodată cum m-am simțit când i-am descoperit.
Nu credeam că voi mai trăi să-i văd.
Când le citeam corespondența, erau și unele scrisori
mai triste.
Asta a dus la ideea de a înființa Fundația Simple Plan.
Un alt lucru pe care Simple Plan mi-a permis să-l descopăr,
filantropia.
Câștigătorii din 2012 ai Premiului Umanitar Allan Waters.
PREMIILE JUNO - 2012
Bun-venit, Simple Plan!
Avem multe mulțumiri,
dar le mulțumesc mai întâi părinților lui Chuck.
Nu ajungeam aici fără voi.
N-aveam idee cât de satisfăcător va fi
să te implici și să ajuți.
Fundația noastră a devenit parte esențială din noi,
ca trupă și ca oameni,
și dorim să rămână așa.
M-ai murdărit de vopsea!
E uimitor cât de norocoși am fost.
Eram puștii din mulțime și cumva am urcat pe scenă.
Ce mai faceți?
Da, Chuck.
- Îmi dai mie? - Da, că tremur.
Nu cred că am pierdut vreo legătură
sau că am uitat cum e să fii fan al unei trupe.
Mulțumim că ne-ai spus!
- Mulțumesc. - Curaj!
- Mulțumesc. - Poți.
Mă bucur să vă cunosc.
- Ce faci? Ești bine? - Da.
- Ce se întâmplă? - Plânge.
O să încep și eu să plâng.
Cum e posibil să fii star rock
și să nu poți vorbi cu cei care vin la concerte?
Mi se pare ceva foarte nefiresc și noi nu procedăm așa.
Pentru mine, să ies o oră, două la fiecare concert,
să dau autografe, să cunosc admiratorii,
e partea mea preferată de la concerte.
Cred că de asta se regăsesc în ei oameni atât de diferiți,
pentru că le amintesc de ei înșiși.
Cred cu adevărat că așa sunt ei în realitate
și le place ceea ce fac și își iubesc fanii.
Mulțumesc foarte mult!
- Pot să aleg unul? - Da.
- Super! - Mersi!
- Distracție la concert! - Ești o legendă!
Nu te grăbi!
- Doamne, ce simpatic e! - Mulțumim!
- O să plâng. - Ești bine?
- Aici. - Ești bine?
Suntem în LA.
Suntem în LA
Facem al cincilea album.
Facem al cincilea album
- E foarte tare. - Merge destul de bine.
A fost o întoarcere la primul album.
Stăm cu toții la Chuck, mergem la studio în fiecare zi.
Am compus piesa „Boom!” E printre favoritele mele.
Ești cântecul meu preferat
Încă îmi faci inima nebună să facă
Bum!
B-B-B-Bum!
Piesa se referă la relația cu soția mea
și la cum mă simt după tot acest timp.
Nebun după tine.
Toată lumea e epuizată
Noi doi am făcut-o în felul nostru
În felul nostru
Și dragostea asta nu se termină
Și copiilor mei le place. B-B-B-Bum!
Bum!
Am reușit! Suntem în LA, lume!
Tocmai am fost aici.
- Tati! - Vocea a doua.
Vii la studio?
Da!
Ce chestie, spălam vase înainte de trupă!
Mai greu decât pare.
De fiecare dată când mă simt viu...
Eram obosiți. Ne săturasem să ne fie rușine
că sunăm ca Simple Plan sau că asta era o problemă.
Așa că am spus: „La naiba! Acceptăm cine suntem.”
„O să facem cel mai tipic album Simple Plan.”
Pe acest album,
cred că era timpul să intru în acel rol
cu toată încrederea,
deși o făcusem des în trecut,
dar nici măcar eu nu mă luasem în serios.
Acum am ajuns să am încrederea să pot spune:
„Nu, produc acest album.”
S-o facem singuri!
Cred că e albumul meu preferat din câte am făcut.
Și nu aveam idee ce urma să apară.
Într-o zi de iulie, în 2020, m-a sunat Chuck.
Mi-a spus: „Avem de vorbit. Trebuie să fim atenți la ceva.
„Se întâmplă ceva
„și David e implicat.”
BASISTUL TRUPEI SIMPLE PLAN PLEACĂ ÎN URMA ACUZAȚIILOR
Atunci,
un val de emoții mi-au trecut prin cap.
Am fost devastat.
A fost foarte greu de acceptat.
A fost cea mai mare criză cu care ne-am confruntat vreodată.
A trebuit să decidem atunci ca el să se retragă din trupă.
Am înțeles rațional ce trebuia să se întâmple
și asta m-a întristat foarte rău.
Mai toată viața mea de adult am fost în turnee cu David.
Nu uiți 20 de ani de turnee
fără să suferi enorm.
- Crezi că e solidă? - Fă-o!
- Charles, nu vreau să cad! - Cazi!
A fost o traumă pentru toată lumea, și cred că a fost ca un șoc,
și ne-a făcut să ne dorim să fim cât de buni putem
și să ne asigurăm că, la concertele noastre
și tot ce înconjoară trupa, e un spațiu fără pericole.
E frumos.
Am luat mereu în serios ce înseamnă trupa pentru noi
și ce trebuia să facă,
dar nu personal sau ca oameni.
O să-mi fie dor de tine.
E foarte frumos, nu?
E frumos când oamenii alocă resurse
pentru a crea ceva atât de magic.
Când am pornit trupa, eram „căsătoriți” unul cu altul
și cu cariera.
Apoi ne-am construit fiecare viața lui,
cu răspunderi, cum ar fi copiii... Copiii sunt totul.
Nu vreau să mai merg în turnee lungi, ca să nu lipsesc atât.
Întotdeauna m-am văzut ca pe cineva care merge în turnee.
Eram în turnee și uneori mergeam acasă.
Dar acum, sunt soț și tată.
Îmi place să fiu acasă. Și mai merg și în turneu.
Îți place să fii în turneu? Îți place ritmul?
- Da, îți place! - Da, mult.
Mă bucur că ești aici.
E mult mai bine când mergem împreună.
În loc de apeluri video, ești aici.
Schimbă totul.
Să fiu tată m-a inspirat să fiu
un membru mai bun al trupei Simple Plan.
Să fiu un om mai muncitor
și să fiu mai bun ca om, știi?
Mulțumesc.
Am ajuns de la trupă mică din subsol
la o trupă cunoscută de oameni.
Înainte, eram extraordinar de timid.
Acum sunt normal de timid, da?
Mereu am considerat că trupa era faimoasă.
Eu sunt foarte discret.
Se întâmplă și azi. Beau o cafea cu Pierre,
oamenii îl recunosc,
iar eu sunt cel care face poza.
Nu-și dau seama. Și e în regulă, mă face să râd.
OPT MILIOANE DE DISCURI VÂNDUTE GLOBAL
Chuck mi-a dat o statistică.
Mi-a spus că am avut 234 de concerte în ultimii doi ani.
E o nebunie. Nebunie curată!
Cum îți gestionezi viața personală?
Ne-a fost imposibil. A fost foarte greu.
Dar viață de familie, viață personală, să fii într-o trupă...
Ce viață ciudată e și asta!
Dăm acele concerte nebunești,
ne întoarcem acasă și suntem tați casnici.
- Alo? - Bună, London! Ce faci?
- Bine. - Ia uite!
Simpatic, nu?
Sunt poze cu tine.
Cred că e important pentru el că mă gândesc la el.
„Chiar dacă nu-s acolo, ești în mintea mea.”
Și îi sun pe tata și pe mama în fiecare seară.
Am ajuns la hotel. Vă sun de noapte bună.
Când a început Simple Plan,
Chuck lăsa cu siguranță în urmă
ceva mai important decât mine,
fiindcă urma să facă Dreptul.
Așadar, cred că Chuck explora ideea:
„Părinții mei nu mă înțeleg, ei nu înțeleg ce vreau să fac.”
Visul era atât de mare,
încât a eclipsat orice altceva din viața lui.
„Las școala. Intru într-o trupă rock.”
Înțeleg. În lumea lui, nu era posibil.
Cred că nu voia să-mi distrug viața.
Charles venea sus să-și facă temele
și spunea: „Renunț la școală.”
„Nu, Charles, nu renunți.”
Mi-a explicat că muzica se întâmplă acum.
Știu că Sébastien voia să studieze ingineria.
Jeff era la Conservatorul de Muzică Clasică.
Acasă, eu eram cel care îi încurajam.
M-am simțit puțin vinovat față de ceilalți părinți.
Face melodii frumoase.
Și versurile ne ating personal...
TATĂL LUI PIERRE
... nu doar pe mine, ci și pe mulți alții.
Asta este.
Tatăl meu e cel mai mare fan Simple Plan.
Mama a trebuit să-l oprească
să lamineze fiecare articol găsit.
Pe hol și pe scări, era un adevărat altar cu mine.
Cu „Perfect”, mă gândesc la tata
și mi-aș fi dorit să fi văzut unde s-a ajuns cu toate.
Am sentimentul că e pe undeva pe aici.
Trebuie să hrănim visurile copiilor,
ca să vedem unde ne pot duce.
Cu siguranță mi-am făcut părinții să sufere.
Așa am compus una dintre cele mai importante piese.
Tată, uită-te la mine
Gândește-te și vorbește-mi
Am crescut conform planului?
- Crezi că - Îmi pierd timpul
Făcând ceea ce vreau să fac?
Dar doare când nu-ți convine niciodată
Și acum încerc din greu
Vreau doar să te fac mândru
Nu voi fi niciodată Suficient de bun pentru tine
Nu mă pot preface că sunt bine
Și nu mă poți schimba
Pentru că am pierdut totul
Nimic nu ține o veșnicie
Îmi pare rău, nu pot fi perfect
Acum este prea târziu
Și nu putem da timpul înapoi
Îmi pare rău, nu pot fi perfect
Toată lumea să facă gălăgie!
Pentru că am pierdut totul
Nimic nu ține o veșnicie
Îmi pare rău, nu pot fi perfect
Acum este prea târziu
Și nu putem da timpul înapoi
Îmi pare rău, nu pot fi perfect
Pentru că am pierdut totul
Nimic nu ține o veșnicie
Îmi pare rău, nu pot fi perfect
Acum este prea târziu
Și nu putem da timpul înapoi
Îmi pare rău, nu pot fi
Perfect
E prima repetiție cu piesa numită „Perfect”
și se vede că nu e încă perfectă.
Acesta e subsolul meu.
Repetăm de zece ani, probabil de trei ani cu trupa,
și ai mei detestă.
Avem treabă. Ieși de aici!
Merge pentru final.
Să continuăm turneul.
Simple Plan!
Suntem recunoscători să fim aici...
Bine.
... pentru că a fost o vreme când nu știam cum să ne integrăm.
Și am găsit un cămin în această muzică și pe această scenă.
Nu știu... nu știu de unde sunteți,
cât drum a trebuit să bateți ca să ajungeți aici.
Dar pot să vă spun ceva chiar aici, chiar acum.
Voi toți, noi toți,
aici este locul nostru!
Mă uit în oglinda retrovizoare
Totul arată la fel
Văd numai stâlpi de iluminat defecți
Și încerc doar să scap
Pentru că mă simt ca acasă
Am găsit un motiv
Și dintr-o dată nu mai sunt singur
Respir în sfârșit
Cum n-am putut niciodată singur
Începe numărătoarea inversă
Țipăm din toți plămânii Pe melodia noastră preferată
Pentru că aici e locul meu
Aici este locul meu
SIMPLE PLAN: PUȘTII DIN MULȚIME
Subtitrarea: Mirela Matei
Redactor Ligia Ramona Curt