Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Vad gör du här?
- Vad gör du här? - Jag övar.
- Varför behöver ni öva? - För att vi suger.
Simple Plan kom till i en källare i Montreal 1999.
25 år senare åker de på sin största världsturné nånsin.
Simple Plan!
OCH LIVET ÄR EN MARDRÖM.
Vi är Simple Plan!
Gör lite oväsen, allihop!
Kom igen!
Ibland känns det som om jag råkade komma hit.
Jag var arg då. Jag passade inte in.
Livet var ologiskt, och musiken var min tillflykt.
Har ni sett en zombiefilm?
De är definitionen av brödraskap.
Man älskar sin bror, men man vill strypa honom ibland.
Det är Pierre, min vän.
- Jag heter Chuck. - Vi är vänner.
Jag samlade på avslagsbrev,
som: "Ni är bra, men inte nåt för oss."
Inget hände, så jag började plugga igen.
Och sen, pang!
Inget var lätt och de jobbade.
Man tror att man vet, men har ingen aning.
Vad händer?
Bra killar, dåligt band.
"Ni är för poppiga för punk."
De är nya, de måste jobba.
Band vill vanligen inte jobba så hårt, med det gjorde de.
Ibland vill jag bara skaka dem och säga: "Gå och ha kul."
Vi åker på turné igen.
Vi var egentligen bara som ungar.
Jag blev som galen när vi började nå framgång.
Det här är ett privatplan.
SP gjorde mig till miljonär...
Nej, men jag sålde en miljon skivor.
Blandningen av att vara naiv och ung...
Jag bearbetade inte allt det där.
Det här är jättestort!
Upp med händerna!
Jag kände inte närhet till killarna. Jag gjorde mitt.
Det var som en chock.
Det näst svåraste i världen i musikbranschen
är att få en hitlåt.
Det svåraste är att stanna kvar.
Vi har haft så mycket hat i bandet.
Jag fattar inte att vi fortfarande gör det här efter mer än 20 år.
De här killarna kommer fortfarande att äga om 40 år.
När jag var sex år frågade mamma vad jag ville bli.
Jag sa: "Jag vill bli rockstjärna."
Hon sa: "Bli rockstjärna då."
Minns ni den här låten?
Ja, den här låten heter...
Var ni en av de där ungarna som spelade den här låten
i era rum hemma hos era föräldrar
och spelade den om och om igen?
Och era föräldrar sa: "Stäng av skiten!"
IDAG BLEV MIN DRÖM SANN
Och sen sa ni nåt i stil med:
"Ni fattar inte.
Jag älskar den här låten och bandet."
BANDET RÄDDADE MIG
"Det här bandet är en del av mig."
Era föräldrar sa: "Oroa dig inte, raring..."
JAG ÄLSKAR DIG
"Det är bara en fas."
Och ni sa: "Mamma, pappa, det var aldrig en fas!"
Simple Plan-filmen borde börja med det här.
Vad tycker du?
- Filmar du? - Ja.
- Klappa. - Klart.
Jag bekantade mig med södra Kaliforniens poppunk...
SÅNGARE
...eller punkrock genom skateboarding- och snowboardingfilmer.
Där fanns band som The Offspring och Bad Religion.
Jag minns att när jag först hörde det tänkte jag:
"Det låter så coolt."
Och det var så snabbt, som...
Jag var så upphetsad av det.
Jag tyckte att det var annorlunda
och det kändes som nåt jag ville lyssna på.
Allt med det var magiskt för mig.
När vi var tonåringar, i mitten av 90-talet,
var Montreal punkrockens Mekka.
TRUMMIS
Konstigt. Jag vet inte varför.
Punkrockband på Fat Wreck Chords och Epitaph var stjärnor där.
Att växa upp och gilla den musiken i Montreal,
var att vara på rätt ställe i rätt tid.
Ibland var det så många spelningar att mina föräldrar inte lät mig gå.
Det var Bad Religion på onsdag, och Good Riddance på fredag kväll,
och sen spelade Strung Out på lördag kväll. Det var galet.
Vad var det som verkligen drog dig till musik?
Jag tror att vi såg NOFX.
Det var nog vår första riktiga punkspelning.
En sak som var riktigt cool för mig var
att bandet inte var annorlunda än ungarna.
Det kändes som om jag kunde ha stått på scenen.
Vet du vad jag menar?
Jag har förlorat all annan identitet.
Jag är Chucks pappa.
CHUCKS PAPPA
På sin födelsedag sa Charles: "Jag har hittat ett trumset."
CHUCKS PAPPA
Jag sa till Françoise: "Det är bara en fas.
Han tröttnar på det om några veckor."
Men jag hade väldigt fel för...
Dagen då trumset kom, kom vännerna också,
sen kom gitarrerna
och några dagar senare gjorde de musik.
När insåg vi att han skulle ta en annan väg?
PIERRES MAMMA
Musik var en viktig del av hans liv
och han började skriva när han var ung.
Jag kunde spela lite gitarr, min bror och pappa spelade,
men det började när jag började spela i Chucks föräldrars källare.
Första gången jag träffade honom hade Pierre orange hår.
Jag var lite orolig:
"Vem är den här nya kompisen?"
Vår lärare sa: "Ni borde starta ett band
och spela på talangtävlingen under lunchen."
Vi sa: "Ja, vi borde vara i ett band tillsammans."
Kom igen, vad är det?
Det tände ett intresse:
"Oj, det var riktigt kul. Folk tittade på."
Jag minns att han berättade en dag:
"Jag kan inte skriva kärlekslåtar. Jag är 16 år."
Nu sätter vi igång!
FÖRBAND FÖR TLT MONTREAL, KANADA - 1995
Reset var som att lära sig.
Jag minns första spelningen.
Det var kanske 50 personer, och vi var hemska.
Jag svor mycket på scenen,
jag skrek, hade ryggen mot publiken.
Och jag var bara...
Jag kom av scenen, och mamma sa: "Det var så dåligt.
Varför skriker du så mycket?"
Jag tänkte: "Det är den jag är."
Låtarna var inte särskilt bra.
De var så vilda och aggressiva.
Det är vad punkrock är.
Det ger en självförtroende,
även om man kanske inte har så mycket att tro på.
Man ber inte om ursäkt för sig själv.
"Ta mig som jag är."
Jag antar att jag var en motkulturunge.
Att vara med i ett band i Montreal som hade lite rykte
var häftigt, jag kände mig cool.
- Redo. - Låter bra.
Ja.
Jag träffade killarna från Simple Plan
när de var med i sitt tidigare band, Reset.
Blink turnerade, vi var fortfarande ett babyband.
Vi började bli populära i södra Kalifornien.
Sen var vi på turné och stannade till i franska Kanada i Quebec.
Vi blev inbjudna att spela på en miniturné, Sno Jam.
Och ett band som heter Blink-182 var med på den.
Vi pratade med dem, för vi var också med på turnén,
och när de kom upp på scenen, blev alla tjejerna galna.
Det var...
Nåt var... Man kunde känna energin förändras.
Det var verkligen drag.
Reset var mycket yngre. De kändes alltid som yngre bröder.
Chuck var som min lillebror som jag kände att jag behövde ta hand om.
Men jag behandlade honom så.
När han pratade om sitt band, sa jag: "Ja, coolt, kompis.
Upp med hakan, grabben."
Han var bara en grabb som kom till alla spelningar.
Han var en stor supporter och hajpade alltid sitt eget band.
På Reset-tiden,
- sparkade ni ut honom? - Japp.
Det gjorde vi.
Vi bildade bandet när vi var 14 år.
Och när vi var 18 var vi på turné i Kanada
med MxPx i trånga förhållanden.
Ibland sover man hemma hos folk,
ibland i skåpbilen.
Det var mycket för ett gäng ungar som inte visste
hur de skulle uppskatta varandra och ge varandra utrymme.
Våra personligheter började kollidera.
Jag minns att jag pratade med min gitarrist, Phil.
Jag tror att vi var på ett hotellrum, och vi pratade om Chuck,
och han råkade vara precis utanför.
Dörren var stängd, men jag kunde höra dem:
"Vi behöver honom inte längre. Vi är bättre utan honom."
Jag satt där i 40 minuter
medan de gjorde en hel plan för att sparka ut mig ur bandet.
Att de inte...
Att jag var jobbig, vi bråkade alltid.
"Han är ändå inte så bra", och bla, bla.
Och...
Jag sa: "Ni behöver inte sparka ut mig, jag slutar."
Du vet?
Det var min bebis. Jag brydde mig så mycket.
Att få den sliten ifrån mig var så smärtsamt.
Det är en livsavgörande händelse för mig.
Jag mår dåligt över det samtalet,
men jag tror att Chucks och min personlighet
behövde ett uppbrott för oss båda för att
mogna lite och förstå lite mer om livet i ett band
och vad det är att kompromissa och göra uppoffringar för allas bästa.
Vi är skolkompisar.
Jag spelade i andra band med Sébastiens bror.
Vi var unga. Killarna var 13 år, jag var 14.
SOLOGITARRIST
Vi lärde oss att spela musik på sidan om.
Mamma köpte en gitarr till mig i sjätte klass.
Jag såg Hendrix på tv och det var coolt...
Han brände en gitarr, spelade den inte ens,
Men jag tyckte det var kraftfullt.
Jag tänkte: "Jag vill också göra det."
Jag var arg på den tiden.
Jag passade inte in. Jag förstod mig inte på världen.
Kunde inte få en tjej.
Livet var ologiskt
och musiken var min tillflykt.
När jag hörde att Chuck blivit utslängd ur Reset,
lät jag honom vara ifred ett tag, jag visste att det var tufft,
men jag frågade om han var redo att bilda ett nytt band.
Det ville han absolut inte.
Han hade slutat med musik
och läste juridik och jag tyckte det var synd.
Chuck bagatelliserar sin förmåga som trummis.
Han är så bra på scen. Mäktig trummis.
Jag värdesatte det och tjatade länge på honom
innan han började spela med mig.
Vi började jamma, vi två.
Sen motiverade jag Chuck att vara med i ett band igen.
Jeff är intensiv.
Han har blivit lugnare med tiden
men när vi först träffades
bråkade vi mycket. Han var hetsig
och sa ofta:
"Fan ta det här. Jag slutar."
Man var tvungen att lugna ner honom.
Jag sa: "Kom tillbaka, Jeff."
Som musiker
låg han långt före oss alla.
Han var utbildad i klassisk gitarr vid musikhögskolan i Montreal.
Han hade ett faktiskt diplom i musik, nåt vi andra definitivt inte hade.
Det var bara Jeff och jag och vi sökte gitarrister.
Jeffs brorsas kompis föreslog sin bror.
Men han var två år yngre än jag och tre år yngre än Jeff.
Han hade lite...
Han kändes inte som den coolaste killen på den tiden.
Motvilligt sa vi: "Vi ger honom en chans."
Jag plockade upp gitarren när jag var runt 12 eller 13 år.
GITARRIST
Det var mycket musik hemma.
Min bror visade mig några ackord och jag sa: "Jag spelar gitarr."
Hur började du spela gitarr?
Jag spelade in en Green Day-konsert på video och tittade
och gjorde samma sak som han med fingrarna och...
Du lärde dig spela genom att titta på en Green Day-video?
- Ja. - Du är grym.
Tack, Bob Rock.
Mitt första minne är nog att komma ner för trappan
till källaren hemma hos Chucks föräldrar.
Jag visste att Reset brukade repa där
och tyckte att det var lite skrämmande.
Han anlände med gitarren på ryggen,
på rullskridskor, med Oakley-solglasögonen
och jag tänkte att det inte skulle funka.
"Inte en chans att han är i bandet."
Sen började vi spela
och han var fantastisk.
Han var så bra.
Hej, kameran. Jag heter Séb, och jag kommer från Kanada.
Okej, vi har vår gitarrist nu.
Det första vi måste göra var att hitta en sångare.
Vi testade så många,
och för mig,
som hade spelat med Pierre, satte han ribban.
Vi spelade i två, tre år med många musiker som inte funkade.
I efterhand vet jag precis varför.
Chuck kunde inte tänka sig att spela utan Pierre.
Jag tänkte hela tiden:
"Det borde vara Pierre.
Han är den rätta.
Han borde vara med i bandet."
Jag var tvungen att svälja min stolthet för vi hade inte pratat på två år.
Vi var bästisar och sen hatade vi varandra.
Vad fan?
Jag stötte på Chuck några år senare på en Sugar Ray-konsert.
Jag tänkte: "Det har gått två år.
Det här är löjligt, vi borde bli sams."
I efterhand tror jag att det var hans plan hela tiden
att få med mig i bandet.
Det var inte bara att bli sams.
Det var: "Du borde vara med i bandet."
Du vet? "Du borde komma och spela med oss."
Det första riff som jag tog till bandet
körde Pierre med.
Jag brukade köra lastbil åt pappa 14 timmar om dagen,
och jag satte i kassetten och lyssnade upprepat.
Refrängen till I'd do anything kom till.
Ja, typ...
Det jag inspirerades av var att skriva låtar om positiva saker,
som att bli kär i nån,
för i Reset fanns det inte en enda låt om tjejer.
Det handlade om politik.
För mig var att skriva en kärlekslåt
så uppfriskande.
Jag vet inte hur jag kom på den.
Han sjöng, det var som:
"Vi har det."
Det var vår första låt.
I stort sett den enda låten vi spelade i en månad efteråt.
Det var så vi blev ett band.
Tack för att ni är här på vår första spelning!
- Kul att ni kom! - Vår första spelning!
LÉVIS, KANADA
Vi är Simple Plan.
Gör lite oväsen!
Ert första album kom ut, jag var sju år gammal.
För mig började det med I'd Do Anything.
Jag lovar! Jag minns känslan av att sitta i baksätet.
Jag hade aldrig gillat musik.
Pappa stod inte ut med att höra er mer.
Fint!
Okej, tack så mycket.
Jag har fortfarande cd:n pappa brände åt mig när jag var 14 år.
Jag spelar den i bilen än.
Det bästa är när man träffar folk som säger:
"Jag gillar inte Simple Plan, men jag älskade fan Reset."
Tack för att du berättade.
Är det en small? En medium, då.
Vill du ha poutine?
En vanlig?
Två vanliga poutine, tack.
Inget är som poutine efter showen.
Det är då man vet att man är i sin hemstad.
High five.
Ska jag vara ärlig har jag hört era låtar
och trott att ni är amerikaner.
Jag har ingen brytning, för jag lärde mig båda samtidigt.
Är du från Quebec?
Ja, mamma pratar engelska, pappa franska.
Jag är rörd över att du är från Quebec.
- God natt. - Tack för de vänliga orden.
Stanna. Vi har en bra spelning.
Simple Plan är här.
Det här är Patricks nya look.
- Hur mår du? - Läget?
BÄSTA VÄN, ANSTÄLLD OCH VIDEOGRAF
Kompis till Simple Plan i över 30 år.
Jag var nog deras första fan.
Jag var definitivt deras första anställde.
Patrick, de vill ha en cd.
Jag har väntat på dig, Séb.
Vi hade träffat den här killen, Pat.
Han blev min bästa vän.
Vi blev vänner över vår kärlek till punkrock och Blink.
Pat var den ständigt roliga killen.
Så självsäker.
Väldigt irriterande.
Utsedd av fansen till bandets sjätte medlem.
Det är inte Simple Plan, det är Pat och bandet.
Han tog för mycket utrymme, visste inte när han skulle sluta.
Men det gav balans. Pat var viktig.
Vi var inte bra på att stanna upp och njuta av stunden.
Pat var bra på det.
Jag hade videokamera.
Som ni antagligen kan se på arkiven, är jag självlärd.
Jag är Jeffs bror, tro det eller ej.
De bästa stunderna i mitt liv, bodde jag med de här killarna.
Jag fick uppleva hur det är att vara med i ett band
utan att ha lärt mig noter.
I Simple Plans början spelade Pierre bas
och jag tror att de visste
att de ville att Pierre skulle ha lite mer frihet på scen.
De ville ha stämsång också.
I behov av en ny sångare, hittade de David, från Matane.
DAVIDS FÖRSTA SPELNING
En jättebra musiker. Spelade trummor, bas, gitarr.
Han spöade mig på gitarr. Jag var så frustrerad då.
David kunde sjunga och spela bas.
Alla bitar föll på plats när man la till David.
Det här är våra bästa år.
Vi samlade ihop våra pengar.
Vi gick till en fantastisk liten studio i Montreal och gjorde en demo.
Vi tryckte så många vi hade råd med,
och sen budade vi dem till rockens Gula sidorna.
Det var en katalog med alla stora skivbolag.
Där fanns alla managementbolag och agenter.
Deras adresser och deras telefonnummer var listade.
Jag tänkte att jag skulle trakassera varenda en i katalogen.
Jag har ett band. De är grymma, du måste höra dem.
Jag samlade på avslagsbrev,
som: "Ni är bra, men inte nåt för oss just nu"
Jag hade en fin samling.
Och det varade nog ett år eller ett och ett halvt.
Sex månader senare hände inget med bandet,
och jag gick tillbaka till skolan ett tag
så jag inte bara satt och gjorde ingenting på soffan.
Jag hade precis hoppat av skolan, och mina föräldrar sa:
"Du kan inte sova till tolv och göra ingenting.
Du måste jobba proaktivt med bandet."
Varje dag vaknade jag och gjorde det.
Jag är 100 % engagerad i det här bandet.
Jag gör vad som helst
för att få det till toppen av listorna.
Topplistan, era jävlar.
Australien!
AUSTRALIEN
Jag börjar gå nu.
Vem låste dörrarna?
- Eric, du är snygg idag. - Tack.
Ge oss din bästa kameramin.
Den?
Nån ringde och sa: "Jag är Simple Plans manager.
Jag heter Charles.
Jag tror verkligen att bandet har nåt speciellt,
men behöver hjälp utanför Quebec.
Kan du lyssna på vår musik?"
Det var punkpop.
Jag gillar inte punkpop.
Jag sa: "Bjud in dem till Toronto.
De suger nog.
Sen kan jag säga till dem att sluta tjata
och vi fortsätter."
Och de ordnade det.
Jag är säker på att min min var...
Sen började de spela, och jag såg mig omkring och sa:
"Fan, de är bra."
Allt du ser på scenen nu hände.
Jag ändrade mig på två minuter.
Jag sa till dem: "Var är managern? Jag ser bara bandkillar."
Chuck sträcker upp handen och säger: "Jag tänkte att om jag ringde,
skulle jag få lite respekt om jag sa att jag var managern."
Jag gillade Chuck direkt.
Efter ett eller ett ett halvt år i bandet.
För oss kändes det som lång tid.
Vi hade jobbat så hårt och vi var desperata för nåt,
för nästa steg.
Och vi hade fortfarande inget skivbolag.
Eric Lawrence hade en bra relation med Sony Kanada.
Vi spelade för dem, vi visade dem våra låtar,
och de var väldigt intresserade.
Till slut sa de: "Nu kör vi, vi signar er."
Så de skriver kontrakten och allt.
Och från ingenstans,
får deras vd sparken,
och en ny person kommer in och säger:
"Jag gillar inte det här bandet.
Jag signar inte er."
Det var ett stort slag för bandet och för mig personligen,
för jag försökte säga till mina föräldrar: "Det händer. Jag sa ju det.
Det var bra att hoppa av studierna. Det kommer att fungera."
Och sen bara pang.
Ett slag i ansiktet, vi får inte kontrakt längre.
Från ingenstans
fick Patrick jobb på Chorus Record som praktikant eller nåt sånt.
Han ringde mig och sa: "Du anar inte vad som händer."
Andy Karp från Atlantic Records kom till stan
för att se ett annat band som bolaget jobbade med.
Vi organiserade en spelning så att Andy kunde se dem.
Patrick hade varit värdelös hittills.
Problemet var att vi bara hade fyra dagar på oss.
Vi fick ringa varenda bar i Montreal för att hitta ett ställe.
Vi hade ingenstans att spela.
Vi hade ingen publik.
Så vi ringde alla våra vänner och sa: "Öl för 2 dollar. Kom igen."
8 FEBRUARI
Den här heter Anything. Det är en grym gammal låt.
Om ni vill dansa, kom ner och dansa med mig.
Redo? Chuck?
Jävligt redo!
Det kändes desperat då.
Om det inte skulle funka nu var det över.
Funkar det inte är det inte meningen.
Vi spelade samma låtar om och om igen, slutade,
drack med dem, minglade,
men vi hade nån vid dörren som väntade på Andy Karp.
Jag åt middag med Andy
förklädd, för jag jobbade för det andra bolaget.
Jag sms:ade Chuck: "Äter fortfarande. Ni måste senarelägga."
Ägaren sa: "Klockan är 22.30. Upp på scen. Vad gör ni?"
Och slutligen kommer killen genom dörren.
Vi gav det allt vi hade.
Alla var dyngraka.
Vi hade delat ut textblad till alla,
så alla kunde texten till låtarna.
Och det såg ut som den galnaste showen man kan föreställa sig.
Det var alla våra vänner.
Vi gav järnet.
Det kändes som om det var... den sista chansen.
Efter spelningen satte vi oss ner och han ställde en massa frågor.
"Vad är er vision? Vilken sorts skiva vill ni göra?"
Han tackade oss för vår tid.
Nästa dag ringde han Rob från flygplatsen och sa: "Vi gör en skiva.
Jag signar Simple Plan."
Jag blir känslosam av att tänka på det, men...
- Sätt er. Tack. - Tack.
- Varsågod.
Jag är advokat i Quebec.
Vi skriver på kontraktet.
Jag läste hans kontrakt... Jag förstod inte mycket.
Men jag la märke till en sak:
"Område: världen."
Det funkade.
Jag tror att det funkade för att det kom från våra hjärtan.
Det var äkta, och han kunde känna det.
Han sa: "När jag signar band,
signar jag band som jag känner kunde vara nåns favoritband."
SIMPLE PLAN ÄGER
Kan bandets poster hänga i nåns rum?
De fick sitt kontrakt när han var 21 år gammal. Det var det.
Atlantic Records.
Ni vill ha det bästa. Ni förtjänar det bästa.
De var inte tillgängliga ikväll, så vi har Simple Plan!
ATLANTIC RECORDS VD
Det där är en jävla fullträff.
Precis. Så ska det låta.
Plötsligt gör vi en skiva.
Jag är i Toronto för att spela in debutskivan.
Hur har du haft det?
De har en storskärms-tv. Där är Chuck vid datorn.
- Herregud, de har ett kök. - Chuck går och lägger sig.
Vanligtvis vill inte band jobba lika hårt som de här killarna.
PRODUCENT - FÖRSTA SKIVAN
- Vad är det med dig? - Vad fan glor du på?
Fan. Vi gör om det.
En till. En gång till. Vi kör igen.
Jag fixar det snart.
Mitt livs mest utmanande musikaliska upplevelse.
Okej, inte så enkelt. Jag är strax tillbaka.
- Vi ses senare. - Okej.
Att göra första skivan
var som att ha dragkamp med Arnold Lanni, producenten.
Vi hade en åsikt
om hur nåt borde låta, hur det borde spelas in.
Och han sa alltid: "Nej, vi gör det så här istället."
Och det var svårt för ett ungt band
att alltid känna att det var vi mot honom.
Okej. Nu räcker det.
Vi ville bli ett Warped Tour-band.
Arnold ville förvandla oss till ett märkligt power pop-band.
De hade rätt attityd,
men de underskattade
hur mycket jag skulle köra med dem.
Nu, 25 år senare, känner jag att man kunde ha gjort det annorlunda.
Vi håller på att bli galna.
Vi jobbade hela dagen och han sa: "Jag gillar det inte, gör om det."
Gör om det.
Vi sa: "Jävla Arnold, varför vill han att vi ska göra det?"
Vi har varit här i sex månader.
- Hur många tagningar gjorde ni igår? - Åttatusen.
Nu inser vi att de suger.
De fick bo i studion.
- Det är vad vi gör i studion. - Det är det inte.
Som ett studenthus.
Vi är bara ett gäng ensamma killar.
Festa till kl. 03.00, sova, vakna och börja om.
Hur går det?
Bra. Jag är lite... Sover fortfarande.
Varje dag.
Vi måste ha spelat in albumet 20 gånger, kanske fler.
När jag ser tillbaka tror jag att det skapade
magin i vad den första skivan är.
Sättet vi värnar om harmonin,
sättet vi värnar om melodin, det kommer från att jobba med Arnold.
Jag minns inte första gången jag hörde I'd Do Anything,
men det var långt bortom vad de hade gjort i Reset.
Så jag sa: "Det är nåt speciellt med den låten.
Fortsätt så."
Jag sitter i mina föräldrars källare och får ett mejl:
"Hej, jag har lyssnat på er demo hela dagen
och nu är I'd Do Anything min favoritlåt.
Vad jag än kan göra för att hjälpa er, så gör jag det."
Jag ringde ett konferenssamtal med alla, läste mejlet.
Jag hjälpte mina vänner,
och det är typ vad folk i punkrock gjorde.
Det jag älskar med punkrockare är att när ett band får lite framgång,
tar de med sina vänner.
Simple Plan var ett av de första banden jag kunde hjälpa.
- Vad gör vi? - Vi ska till Studio West.
Mark Hoppus från ett litet band som heter Blink-182 sjunger på skivan.
Det kommer att bli grymt.
Chuck sa: "Vi jobbar på en låt, och vi vill gärna ha dig med."
Och jag sa: "Coolt, ja. Om ni kan komma hit, så gör jag det."
Jag gjorde det lite svårt.
Och sen flög han ut och dök upp i San Diego
och gjorde det.
Chuck ska ringa mr Hoppus.
Filma inte mig.
Vi är i San Diego.
Det var som att kliva in i en värld
som vi ville vara en del av.
Jag är stressad.
- Du? - Ja.
Hur kändes det?
- Som en stor skitburgare. - Vi gör om det.
De visade mig hur man ska sjunga den.
Så jag sjöng.
Följ rytmen, gå...
Oj.
Det låter bra, vi måste sätta den.
När jag tänker på det nu,
hade han ingen anledning att göra det.
Det förändrade allt för oss.
Sen fick vi göra en musikvideo, och vi fick be om en tjänst till.
Som: "Hej, du sjöng på låten, kan du vara med i musikvideon nu?"
När jag ringer Mark är det som: "Kan du hjälpa oss?"
Jag känner mig hemsk...
Chuck sa: "Vi gör videon för I'd Do Anything,
vi vill att du ska vara med."
Jag sa: "Jag är upptagen på turné."
Sen sa jag: "Men vi spelar i Cleveland.
Om ni kan komma hit kan vi göra det."
Och han tog sig till Cleveland med ett jävla team och allt.
Läget?
Vi ska spela in en video
Vi gör det här.
De säger: "Inspelningen är imorgon kl. 14.00."
Och jag tänkte: "Vad menar du? Jag är i Cleveland."
De sa: "Vi har teamet. Vi har en inspelningsplats."
Jag tänkte: "Herrejäklar! Okej."
Det blev riktigt coolt,
men återigen var det Chuck som tog initiativet och körde.
Det var godkännandet
från det största bandet,
det mest trovärdiga bandet i punkpop.
- Chuck, titta på kameran! - Titta på kameran.
Vad fan?
Det här är Séb Lefebvre för simpleplan.com.
- Hämnd! - Vi dog nästan.
Vi spelar in en film just nu.
Det tog över ett år att spela in det första albumet
och vi ville göra spelningar.
Vi var redo.
Så fort vi var klara med albumet
och mixerna och mastern var klara, turnerade
vi med Sugar Ray.
Chicago med Sugar Ray.
Många räknar med
att ni sätter Montreal på punkkartan.
De blir kända i hela Nordamerika!
Läget? Det är Mark McGrath från Sugar Ray.
Utanför listorna, men alltid i våra hjärtan.
Första gången jag hörde talas om Simple Plan
var från ett skivbolag.
Vi gjorde en collegeturné, och tänkte att det var perfekt för det.
En ung tonårspublik. Jag tror att det här matchar.
Det var ett bra sätt att börja på. Vi hade precis fått kontrakt.
Skivan kom ut några veckor senare,
så att ha den här turnén med Sugar Ray var bra tajming
Turnén var i två delar. Det var tre veckor och tre veckor.
Den första delen gjorde vi i en husbil med Pierres pappa som körde oss.
Klipp det här.
Tänker nån rädda mig?
PIERRES PAPPA
Ursäkta.
Är det din signal?
Ja!
Till första turnén sa jag
att vi ska hyra en skåpbil med husvagn,
och vi kommer att köra hela nätterna.
Och min pappa sa en dag vid middagsbordet: "Jag kan köra er."
Och min mamma sa: "Réal, du ska inte köra barnen.
Det klarar du inte."
Pappa sa: "Självklart kan jag det."
- Rock and roll! - Redo?
- Ja, sir. - Släpp henne!
Det är inte min pappa.
Hej, Pierre!
Pierres pappa sköter kartan.
Vart ska vi? Peoria.
Vi korsade gränsen till USA för turnéns början.
I förarsätet sitter min pappa.
Vi kommer till gränsövergången kl. 02.00.
Pappa öppnar.
"Vart ska ni?"
Jag ska till Peoria, Illinois.
"Varför åker ni dit?"
Och pappa, superglad över att vara där, säger:
"Vi är ett rockband."
Tulltjänstemannen tittar på pappa i en stor husbil, och:
"Vet du vad? Kör, bara."
Här ute, första dagen med Sugar Ray. Peoria, Illinois.
Det är vår bil
och det här är inte det.
Den automatiska hårspretaren.
Redo för en spelning!
De var som små valpar som släpptes ut ur en husbil,
redo att ta sig an världen och besanna drömmarna.
Första kvällen på turnén är avgörande för Simple Plan.
- Kör hårt. - Det ska vi.
Läget, Peoria?
Vi turnerade med Sugar Ray, och ingen visste vilka vi var.
De är från Montreal i Kanada. Deras skiva kommer ut imorgon.
En coolare grupp killar finns inte.
En applåd för Simple Plan.
- Vi ska köpa vår skiva. - Allihop.
- Den kom ut idag. - Jag vill ha en skiva idag.
Vi kanske inte har den.
- Vad hette albumet? - No Pads, No Helmets... Just Balls.
Simple Plan. Bandet heter så.
Ser inte så bra ut, va?
Ge mig ett ögonblick.
Har ni den inte blir det problem.
Skivan kom ut. Det var en besvikelse.
Väldigt snöpligt.
Den var inte tillgänglig.
Det gick inte alls bra.
I'm Just a Kid kom ut, och den rör inte på sig.
Det gick så dåligt, ingen radiostation spelade den.
Vi var realistiska.
Vi visste att skivan inte genast skulle bli en hit.
Vi måste göra den till en.
Att få ett skivkontrakt och ge ut en skiva,
det är startlinjen.
Vad är er "enkla plan"? Var vill ni vara?
Mer turnerande.
- Vi åker på turné igen. - Det stämmer.
Jag måste köra. Vi kommer dö.
Långsamt, de var tvungna att bara fortsätta jobba
och inget kom lätt.
Och de jobbade verkligen.
Vi jagade möjligheter.
Vi reste ganska mycket kors och tvärs.
Vi gjorde promo-turnéer, live-shower.
Det var väldigt kaotiskt.
Vi har slut på bensin.
Vad gör du?
Det fanns ingen plan, vi tog bara det som kom.
Ingen kände oss.
Vi var ett nytt band.
Vi började spela på några radiostationer.
Jag minns att vi var på Pop Disaster Tour,
som var Blink och Green Day.
De spelade på parkeringsplatser.
Hur går det på parkeringen?
Utanför spelplatsen
hade de byggt en liten scen på parkeringen
och vi var bandet som spelade där.
Vi gick faktiskt runt med Discmans och hörlurar
och vi spelade för alla som lyssnade
och bjöd in dem till showen.
Och vi samlade rätt enorma folkmassor
från allt slit under dagen.
Det blev en del snack.
Vi var ungar i 20-årsåldern.
Inga barn, inga fruar och flickvänner kom och gick.
Hemma längtade vi efter att åka tillbaka på turné.
Vi jagade vad som än hände.
Så om nån ville att vi skulle spela i Tyskland,
flög vi dit och spelade.
Simple Plan gick nyss upp på scenen i Hannover.
Jag ska kolla hur det är där inne.
Det officiella publikantalet är cirka 12 personer.
Du filmade oss väl inte?
- Jo. - Fan.
Relationerna var toppen.
Vi var vänner och blev snabbt som bröder.
Det är Pats favoritsylt.
Att vara i ett band med fyra andra killar
är nog det ultimata vänskapstestet.
Vi är tillsammans dygnet runt.
Vi sover i princip ihop.
Vi tvättar oss tillsammans, umgås, äter tillsammans,
borstar tänderna ihop.
Vi har kul. Vi älskar det. Vi är bästa vänner.
Jag har inga andra vänner.
Det är ett band som aldrig kommer att dö.
Men vi färdas i den här cylindern med hjul.
Herrejävlar.
Vi har turnerat i ett år.
Varje dag, nonstop, har vi spelat
och det här har varit hemma.
Överallt där vi spelade,
kunde vi se att skivförsäljningen ökade lite.
Vi sålde några hundra skivor i den staden.
Vi spelar här ikväll.
Vårt skivbolag sa till oss att fortsätta.
Och det gjorde vi.
Tack så mycket. Ni äger.
Vi hade just haft vår första spelning i Japan, det var en utsåld turné.
Folket är så trevliga, så vänliga.
Det var underbart, så annorlunda.
Det var första gången vi kände oss som rockstjärnor.
Japan får en att känna att man är störst i världen,
vilket är en bra känsla.
Vem är din favoritmedlem?
- Jeff! - Ja!
Tack!
Vi ville göra musik som vi älskar,
men hoppades att musiken som vi älskar
skulle ta oss till de stora scenerna
och få lite kommersiell framgång.
Men vi visste också att det skulle komma
med lite motreaktion.
Simple Plan var aldrig coola.
F.D. REDAKTÖR - ALTERNATIV PRESS
Vi kallade dem... Vad kallade vi dem?
BKDB.
Det var "bra killar, dåligt band."
Bra killar, dåligt band.
- Kanske. - Ja.
Har ni fått höra: "Ni är bra killar, men ett dåligt band."
Det hände.
Du gillar oss inte, va?
- Jo, jag gillar er. - Coolt.
- Varför trodde du det? - Jag frågade, jag var inte säker.
Det verkade som om Simple Plan gillade att bli omtyckta.
Det verkade förutsägbart,
och det kan ha verkat som om det var... påhittat.
Många band fick mig att känna att vi inte räckte till
eller var bra nog,
eller det faktum att vi lät annorlunda och mer poppiga.
Jag kände att de tittade på mig som:
"Det bandet suger."
No Pads, No Helmets... Just Balls...
...är den sämsta albumtiteln jag nånsin hört.
Vem kom på det? Marknadsföringsavdelningen?
Det debatteras ofta om vad det innebär att vara punkrock.
Vi gör det vi älskar.
Om det är punkpop, om det är punk, eller emo,
spelar det ingen roll.
Att vara punk är att göra vad man vill
och inte lyssna på vad alla andra säger.
Vi sa aldrig: "Vi är ett pop-punkband."
Det var en mediagrej. "Vi är väl pop-punk."
Press och media sätter en alltid i fack.
De kallade i stort sett alla band som blev populära "pop-punk",
för populär punk.
Men det var inte vad de menade. De menade ett ljud
som är lätt att lyssna på.
Vi har kallats allt. Punk, rock, hemska...
Pop-punk.
Courtney Love sa: "Ni är ett bra popband."
Det fick en alltid att rysa,
för ordet "pop" är punkens antites.
Det började bubbla upp i popkulturen.
Band som kom från undergroundscenen
och undergroundskivbolagen spelades faktiskt på radion.
Så det var en hel motreaktion från punkrock-gemenskapen om:
"Sälj inte ut vårt gemenskap till de stora företagen."
Det fanns definitivt en exkluderande attityd.
och det var ungefär när Warped Tour blev riktigt populär.
The Warped Tour började med de klassiska punkbanden
som Rancid, Bad Religion och NOFX.
The Warped Tour var en så stor del av punkrocken
och att punkrocken blev så mainstream.
GRUNDARE VANS WARPED TOUR
Det var en gemenskap. Alla band var i det tillsammans.
Det fanns ingen hierarki.
Om du kom hit för att kasta skit,
kom tillbaka så att vi kan spöa dig och visa vad riktig punkrock är.
Du kom hit för att se band. Det här är skitsnack.
Alla som var poppiga blev mobbade.
EX VJ - MUSIQUEPLUS
Warped Tour testar en.
Det fanns band som hade funnits ett tag
som var med.
De är reserverade först, för man är det nya bandet.
Folk som är petiga med punk
snackar skit om de inte tycker att man passar in.
Det var otroligt. Vi hade kul.
Ta hand om er. Det var jävligt nära.
Vi ses.
Folk började kasta flaskor på oss på scenen i slutet av spelningen.
De var tvungna att ta med kvastar för att bli av med alla flaskor,
det var så här högt överallt.
Folk la stenar i dem och pissade i dem, det var...
Det var rätt brutalt.
- Är ni redo? - Nej!
Nu kör vi!
Jag försökte definitivt fokusera
på dem på första raden som hade kul.
Jag tyckte det var dumt.
Man spelar på stora festivaler, med kanske 30 band,
och man tittar på bandet man inte gillar?
Då är man bara en idiot.
Jag minns anslagstavlan.
Det stod: "De här killarna suger."
"Jag hoppas att de kvävs."
Jag minns att jag läste och tänkte: "Oj, det är intensivt."
Det var kränkande.
"Ni är för poppiga för punk."
Det var alltid nåt som inte dög.
Jag började tro på folk.
Så vi ställs inför valet.
Hej.
Vi erbjöds att öppna för Avril Lavigne på hennes första turné nånsin.
Det var utsålda arenor och vi skulle kunna bli förbandet.
Vi visste att om vi skulle öppna för Avril Lavigne
skulle många rockradior låta bli att spela oss
trots tidigare planer,
för att de såg oss som ett popband.
Så vi var tvungna att välja.
Vill vi fortsätta jaga drömmen om att spelas av rockradio?
Eller vill vi öppna för Avril Lavigne
inför 25 000 personer varje kväll
och förhoppningsvis få nya fans och se vart det leder?
Kämpar man för att vara med
där man alltid känner att man inte är välkommen,
eller skapar man sin egen väg?
Mina nästa gäster kommer att turnera med Avril Lavigne från 15 april.
De är här ikväll och framför en låt från No Pads, No Helmets... Just Balls.
Välkomna Simple Plan.
Hoppa!
Hej!
Hej.
Hej!
Hur är det?
Våra album är...
Det lät... Sont vad?
Våra album kom ut exakt samtidigt 2002,
och vi stöttade varandra.
Det var coolt att ta med ett annat band på turné
och presentera dem för min fanbas och vice versa.
Vi bodde på turnébussar,
ungar som var ungar, hängde i varandras omklädningsrum,
drack öl och hamnade i olika slags problem.
När vi spelade den turnén
började popradion verkligen spela oss.
Jag tror att på vissa sätt, är det vad som gjorde oss till ett pop-pop-punkband
istället för ett punk-pop-punkband.
Simple Plan kommer inte att kunna skriva autografer
för det är för mycket folk.
Gå bort från dörren.
De är inte där.
Precis som Pierre citerar: "Vi är tillbaka igen, det är 20 år senare."
Ibland känns det som om inget har förändrats.
Warped Tour 2003 var året då vi sa:
"Okej, vi är ett stort band nu."
Det var Simple Plans explosiva år.
Det faktum att vi gick från Avril-turnén till Warped Tour
är ett bra exempel på vilken slags band vi är och ville vara.
Man skulle inte vara på båda sidor, och vi försökte vara det.
Det var rimligt för oss.
Vi ansträngde oss medvetet för att komma med på Warped Tour
och fortsätta samarbeta med banden, banden de älskar.
De fortsatte att anpassa sig.
Det fanns inga långsamma låtar, bara snabba.
Och jag tror att det var nyckeln för bandet,
för de fortsatte komma tillbaka,
och folk slutade kasta skit.
Det var inte en särskilt rak väg.
Det var små gradvisa steg.
Vändpunkten?
Det fanns ingen.
Det var en lång process.
Tack.
Välkommen till TRL. Vi är live från Times Square.
- Jag heter La La. - Jag är Damien.
TRL kan skicka ditt album till nummer ett.
FÖRE DETTA MTV-VÄRD
Vi hade inte sociala medier,
så man sprang hem från skolan,
tittade på favoritkändisarna på det här live-tv-programmet.
MTV, på den tiden, var höjdpunkten
för framgång inom mainstreammusiken.
Att komma med på TRL var en stor grej.
Stora band gjorde det.
Operation MTV.
TRL.
Vi kollar in scenen. Jag är nervös.
Läget? Vi är Simple Plan från Montreal, Kanada.
Det är dags att bli galen!
Det var då det började förändras för oss.
Och från och med då var det som en virvelvind.
Vi fastnade i ett galet äventyr.
Vi är på MTV.
Vi är på MuchMusic.
- Vi är på radion. - Montreal, TRL.
Walmart har nog en affisch på oss.
Vi får sällskap av les Simple Plan.
Det är en kanadensisk Simple Plan-bonanza.
Det gick så fort.
När jag ser tillbaka på de åren vi var på TRL
och gjorde stora saker, känns det lite overkligt.
Våra nästa gäster är stadiga på topplistorna.
Tillbaka från Japan.
Välkomna Simple Plan.
- Simple Plan. - Simple Plan.
Jag var pank,
men vi sålde 90 000 skivor i veckan.
Just det. Video Music Awards.
Jag är tydligen nominerad. Jag tror det inte, men...
Det var alltid svårt att förstå.
Inser du att P!NK vet vem jag är?
Röda mattan på MTV Awards var galen.
Bandet bildades för fyra år sen
och vi visste inte vart det skulle ta oss.
Att bli nominerad bland alla kändisar
är en dröm.
Tack!
Och sen började Perfect spelas på radion,
det förändrade våra liv.
Vi började se hur folk grät på spelningarna.
När jag såg fansens gensvar när låten kom ut
tänkte jag: "Det här är mycket mer än en bra låt.
Nåt händer."
Vi hade aldrig haft nån som grät när vi spelade.
Det var inte sån musik vi gjorde.
Helt plötsligt fanns en ny dimension i Simple Plan.
- Gillar du att göra skivor? - Ja.
Så fort vi insåg att vi var klara med att turnera det första albumet,
började vi skriva
och så fort vi hade tillräckligt med låtar
bokade vi studion och gick direkt in i den.
Vi vill att bandet ska låta större,
mer rockigt.
Så vi bestämde oss för att spela in med Bob Rock,
som hade gjort fantastiska album.
Han gjorde The Black Album för Metallica.
Rikta aldrig den jävla grejen mot mig igen.
Gör det inte!
Det är bättre.
Han har en studio på Maui,
vacker, på stranden, som paradiset.
Efter att ha turnerat i nästan tre år
tänkte vi:
"Nej, vi vill göra en skiva på Studio Piccolo
i Montreal."
Vi hyrde en lägenhet i centrala Montreal.
Vi spelade in på dagarna, sen gick vi ut
på kvällarna.
Det var den bästa sommaren nånsin.
Vårt viktigaste album nånsin.
Det räcker inte, vi behöver fler bra låtar.
Jag pressade definitivt Pierre.
Det fortsätter och fortsätter.
Som en Dylan-låt.
Simple Plans låtar kommer oftast till med en textidé.
Chuck har en bok där han skriver ner text, ord eller meningar
som liksom sätter igång allt som ett koncept.
Därifrån bygger vi på det tillsammans.
För mig var det bara ord på papper, och sen tog han det
och gjorde det till en låt.
Welcome to My Life är en av mina favoritlåtar.
Jag minns att jag tänkte:
"Välkommen till mitt liv. Det låter coolt."
Och sen kom Pierre på ett fantastiskt sätt att sjunga de orden.
Det gav mig gåshud när han kom på det.
Väl klara
minns jag att vi sa: "Herrejävlar, det är en bra låt."
Den höll sig.
Jag känner likadant för den idag.
Ja!
Jag minns att vi såg på varandra och sa:
"Vi har det."
Skål för skivan.
Det är ett privatplan
och vi är coolast i världen, för vi är i det.
Vi brukar inte göra det här, men vi har bråttom.
Vi måste till New York.
- Vår skiva släpps. - En stor grej.
Hej.
Vi är på Times Square. Vi ska köpa vår skiva.
Minns ni när vi försökte köpa förra skivan?
Förhoppningsvis finns den nu.
Skillnaden mellan första och andra är
att allt exploderade.
Vi har sålt tre miljoner,
och tre miljoner sålda skivor är stort.
- Kör! - Hej, Pierre!
Herregud!
Simple Plan!
FANKLUBB MEXIKO
Pierre!
Kändes som Beatles där! Herrejävlar!
Det mest populära Quebec-bandet i världen,
Simple Plan.
Vi är enorma!
Enda bandet från Montreal som gjort det.
TIDIGARE MUCH MUSIC-VÄRD
Simple Plan var tvungna att lämna Montreal
för en världsturné
för att lyckas.
Det gick så bra,
och Welcome to My Life var enorm.
Den var på tv hela tiden, på radion,
och vi spelade för rätt otroliga publiker.
Gör lite oväsen!
Vi åkte till Sydafrika, till Brasilien för första gången.
En passtämpel till.
Tillbaka till Sydostasien. Vi turnerade oavbrutet.
Simple Plan!
Jag älskar det!
Jag blev som galen när vi började få framgång.
Jag menar,
GITARRIST
rockvärlden alltid...
uppskattat galna backstage-historier.
Det är ganska oansvarigt av skivbolagen
att inte ha ett stödsystem för sina artister.
Kommer inte att minnas det.
Det är så det går.
Blandningen av att vara omogen, naiv och ung.
Jag förstod inte vad vi gjorde.
Jag åkte dit jag fick de sa åt mig,
det var kul, de är toppen,
det finns fans utanför.
Jag bearbetade inte det.
Det är nåt riktigt magiskt med storleken på popstjärnan.
Fantasin om livet de får leva,
och när man är i det,
vilket vi var med framgången,
blir man förstås ärrad.
Och det måste man hantera.
Det kan vara en livslång strävan, för popgrejen kan förstöra en.
Det kan ödelägga en.
Vad är klockan?
Klockan är 06.50.
Jag är leds. Jag behöver en paus.
Vill jag vara lika stor som Elvis?
Om jag måste dö som han gjorde, så vill jag inte det.
Det är nåt nytt på samma gång som det är Simple Plan,
men det är definitivt en ny början.
Jag tyckte den tredje skivan var en katastrof.
Jag älskar musiken, jag tycker den är toppen,
men tillfället passade inte mig.
Jag var på gränsen till att separera.
När vi gjorde skivan,
kände jag mig inte nära killarna. Jag hade egna problem.
Det var en svår tid för bandet, det hände mycket.
Jag var kär och det fungerade inte.
Det krossade mitt hjärta.
Vi kom från två framgångsrika skivor,
och vi visste inte vad vi skulle göra.
Det är en mörkare skiva på många sätt.
Min bror hade cancer då, och det var väldigt svårt.
Det som hände var att vår musikstil inte spelades på radion längre.
MUSIKPRODUCENT
Folk gillade Justin Timberlake och R&B-artister, inte gitarrer.
Är det här ett musikskifte för oss?
Är vi ett band som försöker olika saker och införlivar dem?
Eller står vi på oss och satsar fullt på gitarrer?
Skivbolaget slängde ut massor av pengar. Albumet måste ha kostat dem miljoner!
- Var inte en jävla skitstövel. - Jag är ingen skitstövel.
- Jag gillar en del. - Ett ackord.
- Chuck vill säga nåt. - Jag pratar inte längre.
- Häftigt. - Det är din uppdatering.
- Bra - Grymt.
Vi trodde det skulle bli enormt.
Det hände inte.
Vi kunde se att närvaron på konserterna definitivt minskade.
Vi är fortfarande ett band. Folk bryr sig fortfarande.
Singeln håller på att floppa. Radiosituationen är hemsk.
Det är svårt att hänga med. Jag är deppad och...
När man går igenom sin första nedgång,
fan, det är traumatiskt.
När man börjar spela för 5 000, 6 000, 7 000 människor,
blir det snabbt normen.
Om en kväll inte är sån undrar man vad som händer.
Vi var väldigt trötta,
och vi tog en paus.
Jag visste inte om vi skulle klara det.
Jag var inte säker.
Som sångare måste man vara på topp.
Man har allt ansvar, i meningen att
ingen kommer om jag inte kan uppträda.
Jag blir orolig över att inte kunna må bra på spelningen.
Jag brukade vakna på morgnarna och säga: "Herregud.
Herregud, min röst."
Det har varit svårt. Att sjunga är inte naturligt för mig.
Jag föddes inte sjungande. Jag kunde aldrig vinna Idol.
Men jag vet att jag är bra på det jag gör.
När jag sjunger är det påfrestande.
Det är inte bekvämt.
Jag har ångest,
och för kanske 12 år sen fick jag min första panikattack.
Jag förstod inte.
När jag är på turné, går jag runt på mitt hotellrum
och efter 20 minuter måste jag påminna mig själv
att sätta på musik och ta några andetag
och sluta tänka på allt det jag tänker på.
Och också pressen av:
"Folk kommer för att höra mig sjunga.
Hur är min röst?" Jag hjälper inte mig själv.
Jag behöver slappna av.
När man har det svårt
och känner det som ingen fattar
och man går igenom nåt så unikt att ingen fattar,
det är tufft.
Nu vet jag att jag kan hantera ångesten
och att om jag prioriterar min hälsa och min fritid,
är det bättre för oss.
Det är en balansgång, nåt jag har lärt mig genom åren.
När jag ska sätta ner foten, för jag vet...
I den här dokumentären, har du nog insett
att Chuck är drivkraften bakom så mycket av det vi gör,
och Chuck har inte samma press som jag.
Det känns fel att säga: "Jag behöver tid för mig."
Va? Bild.
Alltid mer innehåll.
Jag har försökt berätta nåt Men du förstår aldrig
Vad händer här?
Will Smith med ännu en videoutmaning?
Det är hans femte
och den här gången med systrarna Williams?
Är det här på riktigt?
"Jag är bara ett barn" är den största gåvan
vi kunde ha fått från sociala medier.
Det är som att ha en hit singel
efter att ha varit i ett band i 25 år.
Jag antar att vi gör TikToks nu.
Herregud!
Okej.
För att lyckas som artist idag måste man vara artist, sångare
skådespelare, idrottare och modell.
Sjung en sång om din pappa.
Eftersom han ser framgången med sociala medier,
pressar det honom att säga: "Jag har rätt.
Vi gör mer."
Det är okej, men du måste förklara för Chuck
att när man lägger till saker, måste man ta bort annat ibland.
Gå och stanna.
Okej. Tre, två, ett.
I Brasilien äter vi biscoito.
Det är bolacha.
De har bara fortfarande...
Du klarar det.
...vissa delar av sin dynamik
som de tar tillbaka från sina tonår.
Det är okej. Vad vill du att jag ska säga?
Vi behöver ingen för-show.
Vi har ett för-showbråk.
De var i ett band. Pierre kastade ut Chuck ur bandet.
Det gjorde ont.
Jag vet inte om det är löst efter alla dessa år.
Alltid varit så.
Allvarligt.
Jag kanske har fel. Du kan inte släppa det.
De är alltid ihop.
De är som bröder.
Chuck brukar spela bättre när han är förbannad.
Pierre är min bästa vän
och han är den enda jag har spelat musik med hela mitt liv.
Jag värderar det förhållandet.
Det är svårt att vara med i ett band med gamla skolkompisar,
för tonårsdynamiken stannar kvar.
Min relation till Chuck har varit väldigt svår för mig,
men det har också varit anledningen till att jag har uppnått så mycket.
Vi hamnar i bråk nu och då, men i slutändan är vi en familj.
Jag bryr mig inte om det här.
De kommer alltid att älska varandra.
Gick det bra?
Men de kan hata varandra.
Kanske är därför de är framgångsrika.
Vi vann fan!
Det coolaste jag har gjort, har varit med Pierre.
Den där dragkampen är vad som skapade Simple Plan.
Jag vill inte sparka ut dig ur bandet.
Det här är för alltid.
Tack för att du är min bästa vän.
För att du är min affärspartner.
För att du är min bror.
Jag älskar dig.
Så mycket.
Du kanske inte vet det, men
vi ställde faktiskt upp i valet till elevrådsordförande.
Och vi vann.
Jag var viceordförande, han ordförande.
Jag visste att han...
Han var killen.
Han har kanske sånt jag önskar att jag hade.
Du vet?
Men jag såg det.
Jag såg det när jag var 14 år.
- Är du på ett uppdrag? - Ja, att spöa dig.
- Hela grejen. - Hela?
Kom in.
Inte slutet.
Efter den tredje skivan hade vi ett möte och sa:
"Det här måste bli kul igen.
Jag klarar inte en till sån turné.
Vi måste tillbaka till att ha kul på vägen, ha kul som ett band."
- Hej. - Det är Pierre Bouvier!
Kul att se dig.
Det blir en bra konsert.
- Ser de det här? - Förmodligen.
Herregud. Ja.
Jag ser fram emot Summer Paradise.
Skivbolaget sa: "Vi kanske ska dumpa de här killarna,
de har inga hits längre."
Helt plötsligt.
Vi är 10-11 år in i karriären,
och plötsligt har vi en het låt igen.
Den låten räddade vår karriär.
Så Sean Paul räddade dig.
Sean Paul räddade mig.
Simple Plan, Sean Paul.
- Solnedgången på stranden... - Sean Paul, Simpla Plan!
- Läget, Pierre? Galen scen. - Tack.
Vilken låt gör vi?
Idag är det en väldigt speciell låt, This Song Saved My Life.
Vi hade en idé om att kontakta fansen och säga:
"Berätta vad låtarna betyder för dig."
Och det var som...
Vi fick massor av coola idéer och koncept till texter.
Det var en låt som skrevs med hjälp av våra fans.
RÄDDADE MITT LIV.
Det är nästan som ett firande av "du förstår mig".
Och när man kan hitta ett band eller en artist eller nåt
som får en att känna att man inte är ensam,
är det magiskt.
URSÄKTA, NI ÄR PERFEKTA!
AUSTRALIEN 2024
I en värld full av dömande,
vad är bättre att ge nån
en delaktighet genom musik?
Det är bra skit på riktigt.
Simple Plan!
- När var det? - 2005.
Första gången jag träffade killarna
var jag i Tyskland på festivalerna.
- Vad tycker du om Simple Plan? - Jag säger bara,
Ditka mot Simple Plan,
definitivt Simple Plan.
Det måste jag säga.
Simple Plan har en äkthet.
- Mår du bra? - Ja.
Det är fint vad de har gjort med sin musik och inklusivitet.
Eller hur? Det är speciellt.
Kul att se dig.
Fint.
Vi hade en postbox till Simple Plans post.
Posten ringde mig: "Mr Comeau, det finns mycket post."
Det fanns bokstavligen påsar med post.
Det var då jag insåg
hur stor påverkan de hade på ungdomar världen över.
"Din musik tröstar mig."
Att lyssna på Simple Plan
har format mig mycket som person.
Jag håller känslorna för mig själv.
Genom att lyssna på låtarna som beskrev mina känslor,
kände jag mig hörd.
This Song Saved My Life beskrev,
allt som jag alltid har känt för bandet
och allt som de betyder och har gjort för mig.
Jag hade inte kommit igenom det utan dem.
Livet blir tufft.
Det är som en av deras låtar...
Det är som känslan av ensamhet
och att sätta sig själv i den här låten som man plötsligt känner sig del av.
Fattar du?
De är en hörnsten för många människors uppväxt.
GRUNDARE AV EMO NITE LA
Simple Plan hjälpte till att driva en generation
av människor som kunde ha känt sig missförstådda.
Jag fick kontakt med känslor jag aldrig känt förut, och jag var ett barn.
Jag ville bara krama dem och säga: "Ni formade mig.
Ni hjälpte mig igenom mycket."
Jag har kämpat med min mentala hälsa,
så det har betytt mycket.
Man vet att det alltid är nån med en.
Att höra låtarna påminner mig om
att det finns nåt eller nån där ute
som påminner en om att livet är värt att leva.
De har varit med mig genom mitt självskadande.
Jag glömmer aldrig känslan när jag hittade dem.
Trodde aldrig jag skulle leva och se dem.
När jag läste deras post, fanns det många brev,
sorgliga brev.
Det ledde till idén bakom Simple Plan-stiftelsen.
Det är en annan sak som Simple Plan lät mig omfamna.
Filantropi.
2012 års mottagare av Allan Waters Humanitarian Award.
Välkomna Simple Plan.
Vi har många att tacka,
men jag vill först tacka Chucks föräldrar.
Vi kunde inte göra det här utan er.
Vi hade ingen aning om hur givande och glädjande
det är att ge tillbaka.
Vår stiftelse har blivit en del av oss,
som ett band och som människor,
och kommer att förbli det.
Du fick lite färg på mig.
Det är otroligt vilken tur vi har haft.
Vi var ungarna i publiken och på nåt sätt kom vi upp på scen.
Hur mår ni?
Ja, Chuck.
- Ska jag göra det? - Ja, jag skakar.
Vi har nog aldrig tappat kontakten,
eller glömt hur det är att vara ett fan av ett band.
Tack för att du sa det.
- Tack. - Var stark.
- Tack. - Du fixar det.
Trevligt att träffas.
- Hur mår du? Är allt bra? - Ja.
- Vad är det? - Hon gråter.
Gråt inte. Då börjar jag gråta.
Vad är det med att vara rockstjärna
och inte kunna prata med publiken?
Det är väldigt artificiellt, och såna är inte vi.
Att gå ut och spendera en timme eller två varje show
och skriva autografer och lära känna fansen.
Det är nog det jag gillar mest.
Det är nog därför så många kan relatera till dem.
De påminner dem om sig själva.
Jag tror verkligen att det är de de är,
att de älskar det de gör och sina fans.
Tack.
- Får jag välja en? - Ja.
- Fint. - Tack.
- Tack för att du kom. - Du är en jävla legend.
Ta tid på dig.
- Det är så roligt. - Vi har det.
- Jag kommer att gråta. - Är det bra?
- Där. - Hur är det?
Hej. Vi är i LA.
Hej, vi är i LA
Vi gör vårt femte album.
Gör vårt femte album
- Det går jättebra. - Det går rätt bra.
Det var en återblick till första skivan.
Alla bor hemma hos Chuck, går till studion varje dag.
Jag minns att jag skrev Boom!. En av mina favoritlåtar.
Den låten handlar om relationen till min fru
och hur jag känner efter all dessa år.
Galen i dig än.
Mina barn gillar också låten.
Vi gjorde det. Vi är i LA.
Förra veckan med.
- Pappa. - Jag är kören.
Kommer du till studion?
Ja!
Jag var diskare innan jag var med i ett band.
Svårare än det ser ut!
Vi var trötta. Vi var trötta på att skämmas
för att låta som oss, eller att tro att det var ett problem.
Och vi sa bara: "Vi ska omfamna det.
Vi ska göra den mest typiska Simple Plan-skivan."
På den här skivan,
tror jag att det var dags för mig att gå in i den rollen
med självförtroende,
där jag alltid har gjort det förr,
men jag kände att till och med jag borstat bort det.
Nu klarar jag att säga:
"Nej, jag producerar den här."
Vi gör det på egen hand.
Det är nog mitt favoritalbum.
Vi hade ingen aning om vad som skulle hända.
En dag i juli 2020 ringde Chuck.
Han sa: "Du och jag måste prata. Vi måste vara uppmärksamma på nåt.
Nåt händer,
och det involverar David."
SIMPLE PLANS BASIST LÄMNAR BANDET PÅ GRUND AV ANKLAGELSER
Jag menar,
så många olika känslor for genom mig.
Jag var knäckt.
Det var svårt att acceptera.
Det var den största krisen vi nånsin drabbats av.
Vi var tvungna att fatta beslutet att han skulle backa från bandet.
Jag förstod rationellt vad som behövde hända
och det gjorde mig väldigt ledsen.
Jag hade turnerat med David större delen av mitt vuxna liv.
Man släpper inte taget om över 20 års turnerande
utan att det gör ont.
- Är det säkert? - Gör det.
- Försiktigt, Charles, jag vill inte ramla. - Gå.
Det var som ett trauma, jag tror att det kom som en chock
och det fick oss att vilja vara våra bästa jag
och se till att våra spelningar
och allt som omger bandet är en trygg plats.
Det är rätt vackert.
Vi var alltid väldigt seriösa med vad bandet var
och vad bandet måste göra,
men inte så mycket personligt eller som människor.
Jag kommer att sakna dig.
Vackert, eller hur?
Det är kul när folk lägger ner resurser
på att skapa nåt magiskt.
När vi bildade bandet, var vi gifta med varandra på nåt sätt
och med karriären.
Och när vi bildar liv på utsidan,
när man har ett stort ansvar, som barn... Barn är allt.
Nu vill jag inte turnera lika mycket, för jag vill inte vara borta.
Jag har sett mig själv som nån som turnerar.
Jag turnerade med bandet. Ibland åkte jag hem.
Nu är jag man och far.
Jag älskar att vara hemma. Och ibland turnerar jag.
Gillar du att turnera? Gillar du takten?
- Gillar du det? - Jag älskar det.
Jag är glad att du är här.
Att vara tillsammans gör resan bättre.
Istället för att göra FaceTime är ni här.
Det förändrar allt.
Att vara pappa inspirerar mig
till att vara en bättre medlem av Simple Plan.
Att vara en man som jobbar ännu hårdare
och vara en bättre människa, du vet?
Jag är glad för det.
Från att ha varit ett källarband
känner folk nu till oss.
Jag var en väldigt, väldigt blyg kille förr.
Nu är jag bara väldigt blyg.
Jag tänkte alltid: "Bandet är berömt."
Jag är väldigt anonym.
Än idag händer det att jag är på ett kafé med Pierre,
folk känner igen honom,
och det är jag som tar bilden.
De ser det inte. Det är okej. Det får mig att skratta.
SIMPLE PLAN 8 MILJONER SÅLDA
Chuck gav mig statistik.
Han sa att vi har spelat 234 shower de senaste två åren.
Det är galet.
Hur hanterar man privatlivet?
Det var omöjligt. Det var väldigt svårt.
Men familjeliv, privatliv, att vara med i ett band,
vilket konstigt liv det är.
Vi spelar de där galna showerna,
och vi kommer hem, och vi är hemmapappor.
- Hej! - Hej, London. Hur är det?
- Bra. - Titta.
Gullig, eller hur?
De är alla foton av dig.
Det är viktigt för honom. Det är som: "Jag tänker på dig.
Även om jag inte är där, tänker jag på dig."
Jag ringer min pappa och mamma varje kväll.
Jag kom precis till hotellet.
När Simple Plan bildades,
lämnade Chuck definitivt
nåt mer betydelsefullt bakom sig än jag,
för han skulle plugga juridik.
Jag tror att Chuck utnyttjade det faktum att:
"Mina föräldrar förstår mig inte, de förstår inte vad jag vill göra."
Drömmen var så stor
att den förmörkade allt annat.
"Jag hoppar av och går med i ett rockband."
Jag fattar. I hans värld var det inte möjligt.
Jag tror att han inte ville att jag skulle sabba mitt liv.
Charles kom upp för att göra sina läxor,
och han sa att han skulle sluta skolan.
"Nej, Charles, det gör du inte."
Han förklarade att musiken hände nu.
Jag minns att Sébastien ville studera teknik.
Jeff gick på musikhögskolan.
Hemma var det jag som hejade på dem.
Jag kände mig lite skyldig mot de andra föräldrarna.
Han gör vackra låtar.
Och texterna berör...
PIERRES PAPPA
inte bara mig, utan många andra också.
Det är allt.
Min pappa är det största Simple Plan-fanet nånsin.
Min mamma fick stoppa honom från att laminera
varenda artikel eller sånt han hittade.
Det fanns en bokstavlig helgedom när man gick uppför korridoren och trapporna.
Perfect får mig att tänka på pappa
och jag önskar att han hade sett allt det här utvecklas.
Jag har en känsla av att han är där nånstans.
Vi måste vårda våra barns drömmar
för att se vart de kan leda dem.
Jag satte definitivt mina föräldrar på prov.
Det ledde till en av de viktigaste låtarna vi nånsin skrivit.
Gör lite oväsen!
Detta är första gången vi spelar låten Perfect,
och som ni ser, är den inte perfekt än.
Det här är min källare.
Vi har övat i tio år, i det här bandet förmodligen tre år,
föräldrarna hatar det.
Stick, vi måste fortsätta jobba.
Det är bra som slut.
Men vi fortsätter turnera.
NÄR VI VAR UNGA
Simple Plan!
Vi är så tacksamma att vara här.
Okej.
För det fanns en tid då vi inte visste hur vi skulle passa in.
Vi hittade ett hem i den här musiken och den här musikscenen.
Jag vet inte var ni kommer ifrån,
hur länge ni fick resa för att komma hit idag.
Men jag kan säga en sak här, just nu.
Allihop,
det är här vi hör hemma!
Undertexter: Sofia McConnochie
Kreativ ledare William Duckett