Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
‫חלומות וסיוטים הולכים יד ביד.‬
‫מה שאתם יכולים לדמיין, מדמיין אתכם.‬
‫- ריאל דל מונטה, מקסיקו‬ ‫1866 -‬
‫- הנסיך -‬
‫אימא, אני רוצה ללכת לעולם שלהם.‬
‫את כבר שם.‬
‫בכל פעם שאת כותבת או מציירת,‬ ‫הנשמה שלך היא דיו.‬
‫ככה הם קיימים.‬
‫הם נהיים אמיתיים כמוך.‬
‫את חושבת שהם רואים אותי?‬
‫אימא!‬
‫הצילו!‬
‫אימא!‬
‫הצילו! סבתא, תעזרי לי!‬
‫אימא! הצילו!‬
‫פרנסיסקה, תעזבי את זה. תעזרי לי.‬
‫- מריה קונצ'יטה פרדס דיוסדדו‬ ‫אם ורעיה אהובה -‬
‫אני כל כך מצטערת, פרנסיסקה.‬
‫פרנסיסקה! תחזרי!‬ ‫-אוי, לא!‬
‫תעזרו לי למצוא את הנכדה שלי, בבקשה!‬
‫פרנסיסקה!‬
‫פרחחית קטנה, איפה את?‬
‫פרנסיסקה, איפה את?‬
‫"הנסיך…‬
‫"יעשה הכול כדי להציל את הוריו‬
‫"ואת כל מי שאהב."‬
‫הילדה פה, גברתי.‬
‫פרנסיסקה!‬
‫איך את מעזה לעשות לנו את זה?‬
‫פרנסיסקה? השמש עומדת לזרוח.‬
‫- טופוס טרנטוס‬ ‫עולם האימים -‬
‫האגף המזרחי נקי.‬
‫הבנתי.‬
‫פבולדורה, הבהלת אותי!‬
‫הנה, בואי איתי.‬
‫הכול בסדר, המפקד.‬
‫"הנסיך חש צורך בלתי מוסבר להבין יותר.‬
‫"הוא החליט להקשיב לתחושת הבטן שלו,‬
‫"ללכת בעקבות האינטואיציה‬ ‫וקול מסתורי שקרא לו.‬
‫"הוא חש אי-שקט, אבל לא פחד.‬
‫"הוא הרגיש רגש משונה.‬
‫"הוא חש שהוא נפגש עם הגורל שלו.‬
‫"הוא טיפס וטיפס,‬
‫"חיפש מוצא מהעולם המפלצתי שלו,‬
‫"בזמן שהקול שקרא לו‬ ‫נהיה אמיתי יותר ויותר.‬
‫"הוא הופתע כשמצא את עצמו במקום מוזר מאוד,‬
‫"מקום שמעולם לא היה בו.‬
‫"הבלבול הציף אותו.‬
‫"בטנו כאבה.‬
‫"הוא היה במקום מלא זרים.‬
‫"עולם חדש."‬
‫עולם חדש!‬
‫היא קצת משוגעת, נכון, חבר?‬
‫מה? רק קצת? היא מפחידה, חבר.‬
‫היא רק מחפשת תשומת לב.‬
‫ברור, מסכנה.‬
‫לא!‬
‫אהבתי את זה מאוד.‬
‫אבא שלי הוא מוציא לאור חשוב.‬
‫אולי הוא יאהב את הסיפורים שלך.‬ ‫קוראים לי…‬
‫אתה כל כך מצחיק.‬
‫למה כולכם כל כך רעים אליי?‬
‫פרנסיסקה! פרחחית קטנה.‬
‫סבתא, יש מפלצת!‬
‫אוי, ילדה, מה את עושה שם?‬
‫האב קוסמה אמר לי שלא חזרת אחרי ההפסקה‬
‫ושאת רק מפחידה את כולם.‬
‫סבתא, יש משהו בצמח.‬
‫סליחה!‬
‫אין שום דבר.‬
‫למה את כזאת?‬ ‫את לא רוצה להיות כמו החברות שלך לכיתה?‬
‫לפחות תהיה לך חברה.‬
‫את מכשפה!‬
‫איך קראת לי?‬
‫פרחחית קטנה.‬
‫אני מצטער, אבל לא תאמינו מה קרה.‬
‫ישנתי עמוק ו…‬
‫אתה בסדר, חמוד?‬ ‫-כן, אימא, אני בסדר.‬
‫וריטנה.‬
‫אהובתי.‬ ‫-די, אימא.‬
‫אם תחבקי אותו ככה,‬ ‫הוא יחשוב שהוא היה בסדר.‬
‫אני מחבקת אותו‬ ‫לפני שאתן לו עונש לכל החיים.‬
‫מה?‬
‫פיקטורו!‬ ‫-אבא!‬
‫אתה בסדר?‬
‫המלך ומשפחתו חסרת התועלת‬ ‫יובילו אותנו לאבדון.‬
‫אתה חייב לשקול את השלכות המעשים שלך.‬
‫לא תמיד נהיה כאן כדי להגן עליך.‬
‫אני בסדר,‬
‫וגיליתי משהו מדהים.‬
‫אני חושב שאפשר להשתמש‬ ‫בנבל העכביש כדי לעבור למקום אחר.‬
‫חכו שאספר לכם…‬
‫לא, ארנוול היקר שלי!‬
‫אתה חייב להבין, מה שעשית היה מסוכן מאוד.‬
‫אתה צריך להיות זהיר יותר.‬
‫יש איזון בין שני העולמות,‬
‫והתפקיד שלנו הוא להגן עליו.‬
‫אף אחד לא הצליח לחצות כבר המון זמן,‬ ‫ועדיף שכך.‬
‫תבטיח שלא תספר לאף אחד על מה שגילית.‬
‫כן, מצטער.‬
‫גם פגעת בכלי הנגינה הכי חשוב שלנו,‬
‫נבל העכביש.‬
‫אתה חייב לשמור עליו, כי יום אחד תנגן בו.‬
‫וכך תעצב את התת-מודע האנושי.‬
‫זו המיומנות שלנו,‬
‫ששמורה אך ורק לבני משפחת המלוכה.‬
‫פיקטורו, הגיע הזמן לספר לו.‬
‫מה? יצאת מדעתך, וריטנה?‬
‫הוא צעיר מכדי להבין.‬ ‫-מה?‬
‫אני כבר לא ילד!‬
‫אני רוצה לדעת מה יש בצד השני.‬
‫הייתה ילדה מוקפת באור.‬
‫אני לא מבין. קול דיבר אליי.‬
‫או שהיא דיברה עליי? איך היא מכירה אותי?‬
‫היא אמרה שאני הנסיך. איך היא ידעה?‬
‫אני לא מבין.‬
‫למה היא יודעת עליי כל כך הרבה?‬
‫הקול שלה נשמע מוכר,‬ ‫אבל אני לא יודע מי היא.‬
‫אתם יודעים מה זה אומר?‬
‫"תירגע‬
‫"סיפורנו הוא סיפור האנושות‬
‫"הם מספרים סיפורים ואז הם‬
‫"דמיון שהופך למציאות‬
‫"הם פוחדים כשהם חולמים‬
‫"אתה אמת‬
‫"אתה בדיה‬
‫"קבוצת כוכבים‬
‫"פרדוקס מובנה‬
‫"בכתיבה‬
‫"עוד בדיות נטוות‬
‫"מחוטים של אמת‬ ‫-בדיה‬
‫"וחלומות של ימים עברו‬
‫"שחושפים את האמת בלי לשקר‬
‫"אתה אמת‬
‫"אתה בדיה‬
‫"קבוצת כוכבים‬
‫"פרדוקס מובנה"‬
‫בעולם הזה שוכנים הפחדים של בני האדם.‬
‫אנחנו הרעיונות שמפחידים אותם.‬
‫אנחנו רעיונות?‬
‫אז אנחנו לא קיימים?‬
‫אתה מרגיש שאנחנו לא קיימים?‬
‫"אתה חלום‬ ‫-אתה אמת‬
‫"אתה מילה‬ ‫-אתה בדיה‬
‫"אתה אמת‬ ‫-אתה חלום‬
‫"אתה בדיה‬ ‫-אתה מילה‬
‫"אמת אוניברסלית, אין דבר כזה‬
‫"אתה אמיתי"‬
‫פיקטורו!‬
‫אני פה.‬ ‫-מה זה היה?‬
‫תירגע.‬ ‫-לאולם הכס!‬
‫הוד מעלתכם, אתם צריכים עזרה?‬
‫תודה, קפטן מיטליטס.‬ ‫לצערי, כבר אי אפשר לעזור למלך.‬
‫סליחה על ההפרעה, אבל יוצר הסיוטים המלכותי‬
‫דורש לשוחח איתכם מיד.‬
‫אבא!‬
‫להכניס אותו?‬
‫אין זמן לגינונים האלה.‬
‫הם…‬
‫שערורייתיים!‬
‫מספיק!‬
‫עצור.‬
‫הוד מעלתך!‬
‫הייתה תנודה איומה, מזיקה ומבישה‬
‫בין העולמות!‬
‫קפטן.‬
‫צללים קדושים!‬
‫אתה נראה נורא.‬
‫אולי הגיע הזמן לבדוק את ההצעה שאני…‬
‫פרוקוסטס, זה לא זמן טוב.‬
‫קחו את ארנוול לחדר שלו, בבקשה.‬ ‫-מה?‬
‫נסיך, תצטרף אליי?‬
‫קח, אבא.‬
‫היי…‬ ‫-תעשה מה שאני אומרת, ילד.‬
‫חכה, פרוקוסטס.‬
‫כן, הוד מעלתך?‬
‫מה קרה להורים שלי?‬
‫טוב, תראה,‬
‫למלך ולמלכה יש נטל כבד על הכתפיים.‬
‫אנחנו מאבדים כוח, אנרגיה והשפעה‬
‫בגלל חלאות האדם.‬
‫הוריך הם הראשונים שמרגישים את ההשפעות.‬
‫לא אאפשר את זה! אני אעזור להם!‬
‫הלוואי שיכולת, אבל לצערי זה לא בשליטתך.‬
‫כשהם לא יהיו יותר, אתה ואני נשתף פעולה.‬
‫אשתף אותך ביצירות המופת שלי‬
‫כדי שתשלח אותן לבני האדם כסיוטים.‬
‫לצערי, אנחנו נתונים לחסדיהם‬ ‫של היצורים הפשוטים האלה.‬
‫לא! אני לא רוצה להיות תלוי בבני אדם!‬
‫לו רק יכולנו לחצות אל עולם הקיום,‬
‫זה היה סיפור שונה.‬
‫היי… ויש מישהו שיכול לחצות?‬
‫בהתחלה, לפני זמן רב,‬
‫הפחד עצמו לבש צורה‬
‫ונולדה עכבישה ענקית ועטורת נוצות,‬
‫אנקרה המופלאה.‬
‫אנקרה גילתה שחייה קשורים‬
‫בפחד שהיא עוררה בבני האדם.‬
‫היא חצתה את הגבול בין העולמות‬ ‫בעזרת נבל העכביש וכך שעבדה את בני האדם.‬
‫סיימוט החטטן הזה הגן על בני האדם‬
‫והזמין את אנקרה לקרב.‬
‫אבל אנקרה תפסה את סיימוט וטרפה אותו.‬
‫באמצעות ניבים וקוצים‬
‫סיימוט קרע את גרונה של אנקרה ונמלט.‬
‫אנקרה מתה.‬
‫ומשרידיה נולדו שני מינים חדשים.‬
‫מנוצותיה…‬
‫טקוטיאנים, כמוני!‬
‫נכון!‬
‫ומהרשתות של אנקרה‬ ‫נולדו הארדיטיאנים, כמוני.‬
‫אבל עכשיו אין לנו מספיק כוח‬ ‫כדי ללבוש צורה גשמית בעולם הקיום.‬
‫אבל אני בדיוק…‬
‫אתה בדיוק…‬
‫אני בדיוק נזכרתי שאני עייף.‬
‫כמובן, הוד מעלתך.‬
‫צר לי שהטרדתי אותך בבעיות של מבוגרים.‬
‫אני מתנצל בכנות ומקרב לב.‬
‫שיהיו לך סיוטים מתוקים ביותר.‬
‫תודה.‬
‫תיקון גרביים זה הדבר הכי גרוע בעולם. איכס!‬
‫תפסיקי להתבכיין, פרנסיסקה אימלדה.‬
‫זה תפקידנו כנשים.‬
‫אני בכלל רוצה להיות סופרת.‬
‫אכתוב על היצור שראיתי אתמול בערב.‬
‫את וסיפורי האימים שלך, ילדה.‬
‫זהו זה! יצור אימים זה מה שראיתי!‬
‫מספיק עם השטויות האלה.‬
‫יש לך דמיון פרוע, אבל זה ייעלם כשתתבגרי.‬
‫הם אפילו דיברו על חצייה אל עולם הקיום.‬
‫שני העולמות חייבים להישאר נפרדים.‬
‫למה הם לא מסוגלים להבין שללא האיזון הזה‬
‫פשוט לא היינו קיימים?‬
‫אני מבין, אבל הם מקשיבים לפרוקוסטס.‬
‫אני יודע שהוא לצידך עידן שלם,‬
‫אבל שקלת להיפטר ממנו?‬
‫לא.‬
‫אם אכריז עליו מלחמה, המצב יחמיר.‬
‫היכולת שלו כיוצר סיוטים‬
‫לנוע עם התודעה שלו נהייתה מסוכנת.‬
‫אני מעדיף לפקוח עליו עין.‬
‫סיימוט, יקירי.‬
‫אני יודע שאתה מסכן המון‬ ‫כשאתה מעביר לי את המסר הזה.‬
‫אתה חבר אמיתי. אחשוב מה לעשות.‬
‫אבל אל תתעכב יותר מדי, פיקטורו.‬
‫ראשי השבטים חסרי סבלנות.‬
‫הם לא יעמדו בחיבוק ידיים‬ ‫בזמן שהשבטים שלהם נעלמים.‬
‫אני מעריך את העצה שלך, חבר ותיק.‬
‫טופוס טרנטוס בסכנה.‬
‫- כעבור עשר שנים -‬
‫תודה שהצטרפת אליי, מיטליטס.‬
‫הייתי צריך לנקות את הראש.‬ ‫-אני לשירותך.‬
‫אני דואג לעולם שלנו. אין לי יותר מה לעשות.‬
‫זה לא ענייני, נסיך,‬
‫אבל קראת את הסיפורים האחרונים‬ ‫של יוצר הסיוטים המלכותי?‬
‫הנסיך ארנוול! למה משפחת המלוכה נטשה אותנו?‬
‫למה אתה לא עוצר את החורבן שלנו?‬
‫יחי פרוקוסטס!‬
‫האציל היחיד שאכפת לו מאיתנו באמת!‬
‫לא! בבקשה, לא!‬
‫כולנו נדעך לאט לאט.‬
‫מה לעשות?‬
‫לא!‬
‫אנחנו צריכים שינוי.‬
‫לא! הסיפורים שלי!‬
‫אמרתי לך שילדות קטנות‬ ‫לא יכולות להיות סופרות.‬
‫הגיע היום, יצורי אימים שלי.‬
‫העולם סוף סוף יכיר אתכם.‬
‫- סיפורי אימים -‬
‫בבקשה, הוד מעלתך, אני חייב להתעקש שוב.‬
‫פיקטורו, לא!‬
‫אם תרשו לי,‬
‫אוכל לארגן את יצורי האימים החכמים ביותר‬ ‫כדי למצוא דרך לחצות.‬
‫אתה כמלך אחראי להציל אותנו מ…‬
‫מספיק, פרוקוסטס, תשאיר אותנו לבד.‬
‫שומרים, תלוו את פרוקוסטס החוצה.‬
‫כן, אדוני.‬
‫הוא הלך, אבא.‬
‫תודה, ילד.‬
‫אימא.‬
‫שלום, ילד יפה שלי.‬
‫היי, אתה נראה רזה. אתה אוכל מספיק?‬
‫אימא, אני בסדר, ואתם?‬
‫את לא מרגישה טוב?‬ ‫-לא.‬
‫תביאי אותם.‬
‫אני רק צריכה כמה סיוטים, ילד. זה שום דבר.‬
‫- סיוטים קלאסיים כרך 13‬ ‫מאת פרוקוסטס -‬
‫בסדר.‬
‫פרוקוסטס הבטיח לנו "יצירת מופת"‬ ‫במשך שנים, ושום דבר.‬
‫בוא נראה…‬
‫הסיוטים של היום הם כבר לא מה שהם היו פעם.‬
‫אימא!‬
‫לא, אל תדאג.‬
‫העיקר שאתה בסדר.‬
‫איך אפשר להגיד לי לא לדאוג?‬
‫אימא שלך ואני עשינו כל מה שיכולנו.‬
‫לו רק היה לנו יותר זמן וכוח…‬
‫הגיע הזמן‬
‫שאתה תחליט בשביל טופוס טרנטוס.‬
‫זה זבל!‬
‫אל תזלזל בפרוקוסטס.‬
‫לכל החלטה שלך יהיו אינסוף השלכות.‬
‫פרוקוסטס!‬
‫הוד מעלתך!‬
‫הייתי באמצע הכתיבה היומית שלי.‬
‫לא נראה ככה.‬
‫אתה לא תבין,‬
‫אבל חשוב שיהיה לסופר זמן פנוי,‬
‫שיהיה לו זמן להירגע ולעשות דברים אחרים.‬
‫על זה אני רוצה לדבר. הוריי חולים מאוד.‬
‫זה כיוון שקשה לשמור על הבריאות בימינו…‬
‫אני חושב שזה בגלל הסיפורים שלך.‬
‫הסיוטים שאתה כותב כבר לא מפחידים בני אדם.‬
‫אז הם טועים!‬
‫הקהל תמיד אשם!‬
‫אני רוצה לצרף סופרת, בת אדם.‬
‫זה חילול הקודש! זה טירוף!‬
‫לא יכולים להיות שני יוצרי סיוטים מלכותיים!‬
‫איך בת אדם יכולה לחצות?‬
‫חשבתי על זה, ונראה לי שמצאתי פתרון.‬
‫הגיע הזמן לשינוי.‬
‫אני מסיים את יצירת המופת החדשה שלי.‬
‫סבלנות, נסיך צעיר.‬ ‫אתה תראה את איכות הסיוטים שלי.‬
‫נגמרה לי הסבלנות.‬
‫פרנסיסקה.‬
‫היי.‬
‫אאוגוסטו! אני בדרך להיפגש עם אבא שלך‬ ‫בבית ההוצאה לאור שלו.‬
‫כן, אני יודע. רק רציתי לאחל לך הצלחה.‬
‫לא שאת צריכה את זה, כמובן.‬
‫פשוט אבא שלי הוא לפעמים מומחה‬ ‫בהוצאת הרוח מהמפרשים, אבל תסתדרי מעולה.‬
‫טוב, אז אלך לברר?‬
‫כן, ברור.‬
‫בסדר, להתראות.‬
‫להתראות.‬
‫ומה שלא יקרה, הסיפורים שלך…‬
‫מרתקים. תמיד היו.‬
‫גברת פרנסיסקה אימלדה,‬
‫גברת כמוך לא אמורה‬ ‫לכתוב סיפורים איומים שכאלה.‬
‫אל תכתימי את שמך הטוב.‬
‫אבל לפחות קראת אותם?‬
‫אני לא רוצה לבזבז את זמני על קריאת זבל.‬
‫אומנות וספרות אמורות לחקות את המציאות,‬
‫לא ליצור מציאות חדשה.‬
‫חכי.‬
‫צדקת, סבתא.‬
‫אני מוותרת!‬
‫- מאת פרנסיסקה אימלדה -‬
‫- מאת פרנקלדה -‬
‫אם פרנסיסקה אימלדה לא הצליחה,‬
‫פרנקלדה תצליח.‬
‫אני אהיה סופרת הפנטזיה והאימה‬ ‫הכי טובה שאני יכולה להיות!‬
‫תסלחי לי, פרנסיסקה. הבהלתי אותך?‬
‫נפגשנו בעבר.‬
‫בטח, כשהיינו ילדים.‬
‫זה אתה!‬
‫כן, קראתי את כל הסיפורים שלך.‬
‫יצירות מופת.‬
‫אני ארנוול, נסיך האימים,‬
‫כפי שקראת למין שלנו.‬
‫אבל…‬ ‫-אמנם אנחנו חיים בסתר,‬
‫אבל הצלחת לתפוס את המהות שלנו בצורה נפלאה.‬
‫לכן באתי, כי אני צריך את עזרתך.‬
‫את עזרתי?‬
‫אבל אתה לא קיים.‬
‫אני לא קיים?‬
‫מה אמיתי ומה לא?‬
‫אנחנו חיים בממד אחר‬ ‫שאת מציצה לתוכו בכל פעם שאת כותבת.‬
‫בימינו יש לכולכם הסבר הגיוני‬
‫לכל סיוט שאנחנו שולחים לכם.‬
‫אתם יוצרים את הסיוטים שלנו?‬
‫כן, יוצר הסיוטים המלכותי עושה את זה.‬
‫כולנו מסתמכים על ה"כישרון" שלו,‬ ‫אבל הוא מיושן.‬
‫הוא כותב קלישאה אחרי קלישאה.‬
‫אולי אם היו לנו סיפורים טובים יותר…‬
‫איך זה נוגע לי?‬
‫אל תפחדי. אני מעריץ שלך. לעולם לא אפגע בך.‬
‫אנחנו רק צריכים להבין טוב יותר‬ ‫את בני האדם.‬
‫ממה אתם פוחדים בימינו?‬
‫מהאני הפנימי שלנו.‬
‫מעניין. בבקשה, תעזרי לנו.‬
‫לא.‬
‫בסדר. איך מגיעים לשם?‬
‫רק התודעה שלך יכולה לבוא.‬
‫מה? אבל איך אני…‬
‫תני לי לעזור לך.‬
‫רגע…‬
‫את צריכה להירגע.‬
‫אולי תקריאי לי את השיר האחרון שכתבת?‬
‫"אתה חושב שאנחנו לבד כאן‬
‫"שהלילה הוא שלנו‬
‫"אבל בסיוטים שלנו‬
‫"לא הכול נחשף‬
‫"הדיו שלי מסתכל עלינו‬
‫"העיניים שלי כותבות‬
‫"בצללים הם שוכנים‬
‫"בעמודים הם מסתתרים‬
‫"וזה לא כל כך נורא‬
‫"כשאתה קורא, אתה שוכן בעולמות הנסתר‬
‫"הדיו הבלתי נראה הזה‬
‫"שחי בלי לחיות‬
‫"סופר שהוא…"‬
‫יצור אימים.‬
‫בואי איתי, פרנסיסקה.‬
‫לא פרנסיסקה.‬
‫קוראים לי פרנקלדה!‬
‫בת אדם?‬
‫מעולם לא העליבו אותי ככה,‬
‫לא אותי ולא את שבעת השבטים.‬
‫אולי הרעיון שלך לא כל כך גרוע,‬ ‫נסיך יקר שלי.‬
‫עוד מעט, אלה שלי.‬
‫שבעת השבטים מגיעים עכשיו.‬
‫שבט הקסם, מתעורר.‬
‫אלושסטלי.‬
‫הנה באים דוביום וטימט משבט הנפש.‬
‫סיימוט משבט הקדמונים.‬
‫גברת סירנה משבט המעמקים, תודה שבאת.‬
‫מוצץ הדם משבט האופל וה… עז שלך.‬
‫גברת קויוטה משבט המוות‬
‫מכבדת אותנו בנוכחותה. כמה נפלא!‬
‫שינוי זרימת החיים יביא אסון!‬
‫זומנתי לפגישה דחופה‬
‫כדי לדון בגורלו של עולם האימים.‬
‫זה מה שנכתב בהודעה חשובה מאוד.‬
‫דון קוקו פה.‬
‫אני לא יכול להעלות על דעתי מה חשוב כל כך‬
‫כדי שאצטרך לבטל את כל התוכניות שלי.‬
‫תסביר תכף ומיד, יוצר הסיוטים המלכותי!‬
‫בוודאי, דון קוקו משבט השוד.‬
‫לכבוד עצום הוא לי‬
‫לעמוד בפני ראשי שבעת השבטים‬ ‫הנכבדים והקודרים.‬
‫עלינו לקבוע את הגורל‬ ‫של טופוס טרנטוס האהוב שלנו.‬
‫זה מטורף.‬
‫קודם המלך והמלכה,‬
‫ואחר כך זה יקרה לכולנו!‬
‫לאט לאט נגיע אל סופנו.‬
‫אנחנו צריכים לסמוך על הוד מעלתם.‬
‫העולם הזה קיים בזכותם.‬
‫תפגינו קצת כבוד ותדברו איתם פנים אל פנים.‬
‫נראה לי שיש לי פתרון.‬
‫זימנתי את כולכם, עמיתיי האכזריים,‬
‫כי הייתה לי תגלית חסרת תקדים.‬
‫חזיתי בדבר יוצא מן הכלל.‬
‫במו עיניי הרבות ראיתי איך הנסיך ארנוול‬
‫חוצה את השער אל עולם הקיום.‬
‫אוי, לא! איך?‬ ‫-זה לא ייתכן!‬
‫מה אמרת?‬ ‫-באמת?‬
‫מישהו היה צריך לחשוב עליו כל הזמן.‬
‫וזה מאשש את ההשערה שלי,‬
‫שהמלך והמלכה התעלמו ממנה בזעם‬
‫ואפילו בלעג אינספור פעמים.‬
‫אבל לא אשתוק עוד!‬
‫לא כשאני יכול להציל אתכם ואת השבטים שלכם.‬
‫אם רק נמצא דרך לפלוש לממלכת הקיום…‬
‫אין דרך אחרת!‬
‫לכן אני מעז לבקש את תמיכתכם‬
‫כדי להשתלט על העולם הזה‬
‫ולפתוח סוף סוף עידן חדש.‬
‫כן!‬
‫אתה מעמיד פנים שאתה מדהים אותנו‬ ‫עם החוכמה שלך כביכול…‬
‫אבל אתה מסנוור אותנו‬ ‫כדי שלא נראה את המובן מאליו?‬
‫נכון!‬
‫מה אם הבעיה של העולם הזה‬
‫היא הסיפורים של יוצר הסיוטים המלכותי?‬
‫איך אנחנו יכולים לשקול לחצות‬
‫אם אנחנו פחות ופחות רלוונטיים לבני אדם?‬
‫מישהו היה צריך להגיד את זה.‬
‫מה כתבת לאחרונה, פרוקוסטס?‬
‫תראה לנו את הסיוטים שלך!‬
‫איך אתם מעזים לפקפק בי?‬
‫אף אחד לא יכול לכתוב כמוני!‬
‫הכישרון הדרמטי שלי יוצא מן הכלל!‬
‫הפרוזה שלי גרנדיוזית, וגם יכולת החריזה!‬
‫כל הסיפורים שלי הם…‬
‫קלישאות!‬
‫אולי תוכיח מה אתה שווה?‬ ‫תראה לנו את הדברים האחרונים שכתבת.‬
‫בסדר!‬
‫אראה לכם את יצירת המופת האחרונה שלי,‬
‫ואתם תראו שאני לא אשם‬
‫במצב המביך הזה.‬
‫הדמיון ישמיד את הקיום.‬
‫נראה לי ששניכם תחבבו זה את זה.‬
‫קדימה!‬
‫איפה אנחנו?‬
‫זה הבית שלי.‬
‫אבל הוא אמיתי או דמיוני?‬ ‫כמה סוגים של יצורי אימים יש?‬
‫המפלצת הזאת היא כמו יצור אימים?‬
‫כמה זמן יצור אימים חי בממוצע? כמה זמן עבר?‬
‫הזמן חולף כאן אחרת.‬
‫איך בדיוק? כמה זמן שעה נמשכת כאן לעומת…‬
‫אי אפשר להבין את עולם האימים‬
‫בעזרת ההיגיון של עולם הקיום.‬
‫המקום הזה…‬
‫מה יש פה?‬
‫"יש מסתורין, דרמה ואימה‬
‫"זו יצירה של סופרת‬
‫"שטיפחה את שכלה‬
‫""ברוכה הבאה לאני הפנימי שלך‬
‫"הייתי פה קודם‬
‫"כושר המצאה ואינטואיציה‬
‫"בשירות היצירה‬
‫"תראי למציאות הזאת‬
‫"את מקור ההשראה שלך‬
‫"הייתי פה קודם‬
‫"חלום, אולי נכתב בדיו‬
‫"הייתי פה קודם‬
‫"זיכרונות די רחוקים‬
‫"עולם חדש‬
‫"ליצור ולגלות‬
‫"כבר חציתי את הסף‬
‫"אל הממלכה הבלתי רגילה הזאת‬
‫"זה אמיתי ועוד איך‬
‫"הייתי פה קודם‬
‫"תחשבי על זה ותראי את זה‬
‫"או אולי להפך‬
‫"כשאת כותבת את מה שאת מדמיינת‬
‫"את מבקרת אותנו שוב‬
‫"זו הממלכה שלי‬ ‫-הייתי פה קודם‬
‫"חלום, אולי כתוב בדיו‬ ‫-עכשיו זה ביתך‬
‫"הייתי פה קודם‬ ‫-זו הממלכה שלי‬
‫"כאן את יכולה לחלום‬ ‫-זיכרונות די רחוקים‬
‫"עולם חדש‬
‫"ליצור ולגלות‬
‫"ברוכה הבאה לאני הפנימי שלך‬ ‫-חציתי את הסף‬
‫"מקור ההשראה שלך‬ ‫-לממלכה הבלתי רגילה הזאת‬
‫"את מבקרת אותנו שוב‬ ‫-זה אמיתי ועוד איך‬
‫"הייתי פה קודם‬ ‫-זה ביתך עכשיו"‬
‫ברוכה הבאה לטופוס טרנטוס, עולם האימים.‬
‫תודה!‬
‫קדימה.‬
‫קדימה!‬
‫קדימה.‬
‫וואו!‬
‫פרנקלדה, תכירי את ההורים שלי.‬
‫כבוד גדול להכיר אתכם.‬
‫ברוכה הבאה, ילדה שלי.‬
‫תודה רבה.‬
‫בראבו! הסופרת בת האדם המחוננת‬ ‫הגיעה סוף סוף!‬
‫"מחוננת"?‬
‫כן.‬
‫הנסיך דיבר עלייך בלי הפסקה.‬
‫פרנקלדה, תכירי את פרוקוסטס.‬
‫יוצר הסיוטים המלכותי לשירותך.‬
‫נעים להכיר.‬
‫מרוב התרגשות אני חייב‬ ‫לקרוא את הסיפורים שלך.‬
‫בטח! הנה הם. אני מקווה שתאהב אותם.‬
‫כן, אני יכול לקחת אותם איתי ו…‬
‫פרוקוסטס! תקרא את זה כאן במקום זאת‬ ‫כדי שפרנקלדה תראה את התגובה שלך. כן.‬
‫הוד מעלתך.‬
‫אל קוקו אמר, בביטחון מוחלט…‬
‫…תשוקה למוזיקה?‬
‫רוח רפאים עם וירטואוזיות כמו שלו…‬
‫הסוף.‬
‫תגידי לי.‬
‫כן?‬
‫מה מניע אותך לכתוב?‬
‫טוב, לברוח מהמציאות שלי.‬
‫אני כותבת טוב יותר כשאני מוציאה קיטור.‬
‫אני מבין.‬
‫טוב, מה דעתך?‬
‫לא רע, הם בסדר באופן כללי.‬
‫אין הרבה מה לומר עליהם.‬
‫כלומר, כמה מהסיפורים חסרי טעם,‬ ‫משעממים, רגילים.‬
‫לא! שלא תביני אותי לא נכון.‬
‫זה לא רע בשביל…‬
‫חובבנית.‬
‫אבל אל תיתני לשיגעון הגדלות להשתלט עלייך‬
‫כי את רק בתחילת הדרך.‬
‫אם יורשה לי, אני יכול לתת לך עצות‬
‫שלמדתי בקריירה הנרחבת שלי.‬
‫כן, תודה רבה.‬
‫אני חושב שחסר לך מבנה.‬
‫המניעים של הדמויות לא ברורים.‬
‫יש לי רעיון, אתן לך עותק‬ ‫של "המדריך לכתיבה מרושעת",‬
‫ספר שכתבתי בעצמי,‬
‫שבו אני מספק הוראות‬ ‫צעד אחרי צעד לכתיבה נאותה.‬
‫בטח.‬
‫תודה.‬
‫טוב, אולי נעשה הפסקה?‬
‫נדבר אחר כך, פרוקוסטס.‬
‫בטח, הוד מעלתך, אני מצפה לזה בקוצר רוח.‬
‫רגע!‬
‫הספר שלי, בבקשה.‬
‫תיכנסי.‬
‫העברתי שעות בחדר הזה כשהייתי ילד.‬
‫הספרים האלה מכילים‬ ‫את הספרות וההיסטוריה של יצורי האימים.‬
‫מרתק.‬
‫אני אוהבת את זה!‬
‫את יכולה להישאר פה.‬
‫אני צריכה לחזור עוד מעט. תודה.‬
‫פרוקוסטס מקנא.‬
‫איך אדע שאתה מדבר בכנות?‬
‫כשאני קורא את הסיפורים שלך, אני לא ארנוול.‬
‫אני אחד ממאות הדמויות שלך.‬
‫וכשאני לא קורא אותם,‬ ‫כל מה שאני יכול לחשוב עליו…‬
‫זה הסיפורים שלך.‬
‫אני רוצה לסמוך עליך, אבל…‬
‫אני יכולה?‬ ‫-כן.‬
‫ובבקשה, לעולם אל תפקפקי בכישרון שלך.‬
‫- היה היה… -‬
‫"אין סיכוי. לא אתן לך לצאת מפה."‬
‫זה מדהים.‬
‫תקשיבי, יש משהו שאני צריך לספר לך.‬
‫העולם הזה כל כך מרתק!‬
‫פרנקלדה, בבקשה.‬ ‫-יש לי כל כך הרבה רעיונות.‬
‫אני צריך את העזרה שלך.‬
‫אני לא יודעת איך אני יכולה לעזור.‬
‫את יכולה, יותר ממה שאת יכולה לדמיין.‬
‫אני לא יודע איך להגיד את זה.‬
‫אולי זה קצת מוקדם מדי, אני יודע, אבל…‬
‫אין זמן.‬
‫כולנו ניעלם אם לא נעשה משהו.‬
‫מה שאני מנסה להגיד… טוב, פשוט…‬
‫רציתי לשאול אם תרצי להיות…‬
‫יוצרת הסיוטים המלכותית.‬
‫להישאר פה?‬
‫אני יודע שזה יותר מדי,‬ ‫אבל אני חושב שזה יהיה טוב ל…‬
‫מן הסתם לכולנו, אבל…‬
‫גם לך.‬
‫לא נראה לי שאני טובה מספיק.‬
‫אני יודע שכן, ואני יכול להוכיח לך את זה.‬
‫תשאילי לי את הספר שלך‬ ‫כדי שהוריי יוכלו ליצור סיוטים חדשים.‬
‫אני בטוח שהסיפורים שלך‬ ‫יחזירו את טופוס טרנטוס לחיים.‬
‫הוריך קראו את הסיפורים שלי?‬
‫בבקשה, אנחנו צריכים אותם. תסמכי עליי.‬
‫אני סומכת עליך.‬
‫איזה יום לעשות היסטוריה!‬
‫הוא ייזכר כיום שבו סופרים‬
‫זנחו את האגו כדי להציל את טופוס טרנטוס.‬
‫מה קורה פה?‬
‫מה?‬
‫הוד מעלתו לא סיפר לך מה הוא הבטיח לעשות?‬
‫לא.‬
‫הוא יבקש את הספר שלך‬
‫כדי שיוכל לשפר את הסיפורים שלך.‬
‫ארנוול הוא גאון!‬ ‫-זה לא… פרנק…‬
‫כל האנשים שלך יכירו את הסיפורים שלנו.‬
‫את תהיי העוזרת…‬ ‫-תפסיק להגיד…‬
‫של הסופר הטוב ביותר אי פעם! אני!‬
‫איך יכולת?‬ ‫-פרנקלדה, זה לא מה ש…‬
‫אבל הוד מעלתך, דיברנו על זה אתמול.‬
‫אטפל בך אחר כך.‬
‫זו אי-הבנה איומה.‬
‫עזוב אותי!‬
‫פרנקלדה. זה לא מה שאת חושבת.‬
‫פרוקוסטס הוא…‬
‫פרוקוסטס הוא היחיד פה שמדבר בכנות!‬
‫הוא תמיד הבהיר כמה אני בינונית!‬
‫עכשיו לך! תעזוב אותי בשקט!‬
‫נדבר מחר.‬ ‫-לא!‬
‫לא! מחר לא אהיה פה.‬
‫אני לא רוצה לשמוע יותר‬ ‫על יצורי האימים או עליך.‬
‫הוד מעלתך.‬
‫איך ידעת שאני פה? לך!‬
‫עם שיתוף הפעולה של כולם,‬ ‫אני בטוח שנמצא פתרון לבעיה הזאת.‬
‫לו רק היא יכלה להישאר עוד יום אחד.‬
‫מאוחר מדי בשביל זה.‬
‫לא.‬
‫אם נשלח לחברה שלך סיוט קטנטן…‬
‫מה?‬
‫כדי להזכיר לה כמה איומים‬ ‫החיים שלה בעולם הקיום,‬
‫אולי היא תשקול להישאר עוד קצת.‬
‫זה עלול לפגוע בה.‬
‫לא.‬
‫לא יותר מדי.‬
‫מספיק כדי להשאיר אותה פה‬
‫ולמנוע מהוריך ומהעולם הזה למות.‬
‫בסדר, אבל אשגיח על הסיוט בעצמי.‬
‫כמובן.‬
‫אני רק צריך לכתוב על משהו מסוים בחייה.‬
‫יש לך הצעות?‬
‫תכתוב על סבתא שלה.‬
‫תסלחי לי, פרנקלדה.‬
‫תקשיבי לי, ילדה!‬
‫את תהיי נעולה בבית הזה‬
‫עד שתסיימי לתקן את כל הגרביים!‬
‫בלי ספרים!‬
‫אולי אז תפסיקי לקרוא לי מכשפה.‬
‫נראה איך הסופרת מוציאה קיטור.‬
‫"פרנסיסקה תמיד קמה לפני השחר‬
‫"כדי להכין ארוחת בוקר לעשרת אחיה הגדולים,‬
‫"כולם גברים, שעבדו במכרות הכסף‬
‫"עם אביהם, שהיה הבעלים.‬
‫"כיוון שהלילה לא הספיק,‬ ‫היא הייתה מנצלת כל הזדמנות כדי…"‬
‫מה?‬
‫מה? מכשפה תרנגולת? בשם טוטולינה? זה…‬
‫זה טוב!‬
‫זה נפלא!‬
‫הסיפור הזה יכול להיות אבן דרך‬
‫בתולדות טופוס טרנטוס, ו…‬
‫הוא שלי!‬
‫שלום, יקירתי.‬
‫פרנקלדה, תצטרפי אלינו.‬
‫בוקר טוב, הוד מעלתכם.‬
‫אתם יודעים איך אוכל לחזור לעולם שלי?‬
‫קודם את צריכה לקרוא‬ ‫את הסיפורים החדשים של פרוקוסטס.‬
‫דמויות עם רצונות, פחדים וחששות.‬
‫אירוניה, סבל, למידה וצמיחה.‬
‫כל כך טובים שקשה לי להאמין‬ ‫שכתב אותם פרוקוסטס.‬
‫לא.‬
‫מה?‬
‫אלה הסיוטים של אתמול בלילה.‬
‫התכוונתי לכתוב אותם היום.‬
‫גרמתם לי לחלום על…‬
‫לא, פרנקלדה, אין לנו מושג על מה את מדברת.‬
‫אתה!‬
‫אתה. אתה!‬
‫בוגד!‬
‫צדקת. היינו צריכים סיפורים חדשים.‬
‫אבל אני חושדת שהם לא נכתבו‬
‫על ידי מי שאומר שכתב אותם. נכון?‬
‫אני לא מבין.‬
‫רגע. מה?‬
‫לא.‬
‫הוא גנב אותם בזמן שפרנקלדה ישנה.‬
‫לך אליה.‬
‫חייבים לתקן את זה!‬
‫פרנקלדה.‬
‫תסלחי לי. זלזלתי בפרוקוסטס,‬ ‫אבל אני אתקן את זה.‬
‫אני מצטער. אני כזה טיפש.‬
‫פה אנחנו מוותרות, נכון?‬
‫לא!‬
‫גנבת הכול!‬
‫גנבת… גנבת את החלומות שלי!‬
‫לא הנסיך הוא זה שרוצה נואשות‬ ‫להשיג את הסיפורים שלך,‬
‫בכל מחיר?‬
‫כן!‬
‫שניכם גנבים!‬
‫אני מבין את ההרגשה שלך.‬
‫אוי, זה סיפור אהבה כזה טראגי.‬
‫אהובך בגד בך כי לא היה לו אכפת ממך.‬
‫הוא בסך הכול ניצל אותך.‬
‫תכלאו אותה.‬
‫כרצונך, אדון.‬
‫ואת תמשיכי לכתוב לי סיפורים.‬
‫לא!‬
‫אמצא דרך לגרום לך לעשות את זה.‬
‫ואתם,‬
‫תכנסו את חצר האימים.‬
‫כמובן, אדוני.‬ ‫-כבקשתך.‬
‫מיד.‬
‫טופוס טרנטוס חדש נולד!‬
‫בואו נצא מהחושך!‬
‫היא נעלמה.‬
‫אני לא רוצה לשמוע יותר‬ ‫על יצורי האימים או עליך.‬
‫מחר לא אהיה פה!‬
‫אני מקווה שתאהבי את הבית החדש שלך.‬
‫קל יותר לא לנסות לברוח.‬
‫זה בלתי אפשרי.‬
‫את רק תתישי את עצמך.‬
‫תשחררו אותי!‬
‫למה את מתלוננת, פרנסיסקה?‬
‫סליחה, פרנקלדה.‬
‫זה לא מה שרצית?‬
‫אחרת למה כתבת עלינו,‬
‫מתוקה?‬
‫וככה פרוקוסטס‬
‫גילה את הבגידה של הנסיך ארנוול.‬
‫הוא רצה שבת האדם שלו תזקוף לזכותה‬
‫את כל הסיפורים הנפלאים‬ ‫של יוצר הסיוטים המלכותי.‬
‫בגידה!‬
‫וארנוול ברח אל עולם הקיום.‬
‫הוא מתכנן לכבוש את בני האדם‬ ‫עם הקסם האישי שלו,‬
‫ובעזרתם לפרק את שבעת השבטים.‬
‫רק אז הוא יוכל לשלוט בשני העולמות.‬
‫בגידה!‬
‫טופוס טרנטוס עלול להיעלם‬
‫בגלל הקנאה של נסיך האימים‬ ‫כלפי יוצר הסיוטים המלכותי.‬
‫בגידה!‬
‫לא!‬
‫אני מתעב את הדורות החדשים האלה‬
‫שאוהבים בני אדם וטוענים שהם כאלה.‬
‫בואו נפסיק את הטירוף הזה.‬
‫בואו ניקח את מה ששייך לנו!‬
‫מוות למלך ולמלכה,‬
‫לנסיך‬
‫ולבני האדם!‬
‫כן!‬
‫נראה לי שזה משבר.‬
‫לצערי מאוחר מדי.‬
‫"מה נעשה? אני רוצה לדעת עכשיו‬ ‫-טופוס טרנטוס ייעלם‬
‫"הגיע הזמן לפעול ולבחור את גורלנו‬
‫"בלי ההכוונה של משפחת המלוכה וארנוול‬
‫"החלטתי לקשור קשר כי העולם בסכנה‬
‫"וגם זכות האבות שלנו‬
‫"כדי להציל את טופוס טרנטוס‬
‫"לכרות ברית למען המין שלנו‬
‫"הוא כבר בגד בנו‬
‫"והוא ישמיד אותנו‬
‫"מי?‬ ‫-מי?‬
‫"נסיך האימים!‬
‫"הוא אוהב בני אדם ורוצה להחליף אותנו‬
‫"כל ההישגים שלנו ייעלמו בקרוב בגללו‬
‫"הוא כבר בגד בנו‬
‫"והוא יחריב את העולם שלנו‬
‫"הוא כבר בגד בנו‬
‫"והוא ישמיד את כולנו‬
‫"מי?‬
‫"נסיך האימים!‬
‫"גברים ונשים, יצורי קיום‬
‫"שלא מבינים את מקומם‬
‫"הם חושבים שהם כה חיוניים בעולמם הרגיל‬
‫"הוא כבר בגד בנו‬
‫"בחלומותיו הוא יאסור אותנו‬
‫"הוא כבר בגד בנו‬
‫"והוא ינסה לכלוא אותנו‬
‫"מי?‬
‫"נסיך האימים‬
‫"הוגלינו בגלל המלך‬
‫"השבטים מאוחדים בלי כס מלכות או חוק‬
‫"הוא כבר בגד בנו‬
‫"את המסורות שלנו הוא יחריב‬
‫"הוא כבר בגד בנו‬
‫"והוא ירצה להשתיק אותנו‬
‫"מי?‬
‫"נסיך האימים‬
‫"הגיע הזמן לפעול‬ ‫בואו נתפוס את המלך והמלכה‬
‫"וניתן למישהו אחר‬
‫"למשול בנו עכשיו"‬
‫מה אתם אומרים? אתם איתי?‬
‫כן!‬
‫"עצרו את המרד הזה‬
‫"בואו ננהג בשיקול דעת, אני מבקש‬
‫"אתם מדברים על בגידה‬
‫"תפעלו בכבוד הפעם‬ ‫-סוף סוף!‬
‫"הוא מחפש אפשרות‬
‫"להציל את המציאות שלנו‬
‫"הוא מחפש אפשרות‬
‫"לעזור לנו לשגשג‬
‫"מי‬ ‫-מי?‬
‫"נסיך האימים"‬
‫תעזבו אותו, בוגדים!‬
‫"הוא כבר בגד בנו‬
‫"והוא ישמיד את כולנו‬
‫"מי?‬
‫"נסיך האימים!"‬
‫בואו נפיל את המלך והמלכה!‬ ‫-כן!‬
‫"הייתי פה פעם‬
‫"כלואה בתא‬
‫"הייתי פה פעם‬
‫"מסונוורת מתקווה‬
‫"הוא כבר בגד בי‬
‫"לא נאמן! לא חשדתי‬
‫"הוא כבר בגד בי‬
‫"הוא אמר שאני יכולה לסמוך עליו!‬
‫"מי?‬
‫"נסיך האימים‬
‫"תירגעו, נצליח לשקם הכול‬
‫"זה רק שינוי כיוון‬
‫"סיפורים שיהפכו לאמת‬
‫"היא תכתוב אותם‬
‫"יש לו אפשרות אחרת‬
‫"להציל את המציאות שלנו‬
‫"יש לו אפשרות אחרת‬
‫"כדי לעזור לנו לשגשג‬
‫"מי?‬
‫"נסיך האימים‬
‫"העולם שלי במשבר‬
‫"הוריי חולים‬
‫"ופרנקלדה שונאת אותי‬
‫"בכך אני אשם‬
‫"אני הבוגד הגדול‬
‫"אכזבה‬
‫"אני הבוגד הגדול‬
‫"אני האשם‬
‫"מי אתה?‬
‫"נסיך האימים‬
‫"בואו נציל את טופוס טרנטוס‬
‫"כדי שנכרות ברית‬
‫"הוא כבר בגד בנו‬
‫"ואת עולמנו הוא יחריב‬
‫"הוא כבר בגד בנו‬
‫"והוא ישמיד את כולנו‬
‫"מי?‬
‫"נסיך האימים"‬
‫למען האמת והדמיון!‬
‫יחי המלך והמלכה!‬ ‫-יחי המלך והמלכה!‬
‫להסתער!‬
‫זהירות!‬
‫לא! יאלאבוס!‬
‫לתפוס את קושרי הקשר!‬
‫קדימה!‬
‫לא!‬
‫אל תסתכלו לה בעין!‬
‫תביאו אותו אליי.‬
‫טקוטיאנים!‬
‫נשבעתם להגן על המלך והמלכה שלכם!‬
‫אתה תציית לפרוקוסטס.‬
‫כן, גברת סירנה.‬
‫ניצחון!‬
‫אחריי, ראשי שבטים אימתניים שלי.‬
‫הגיע הזמן שהדברים ישתנו לתמיד.‬
‫מיטליטס, בבקשה, אני מתחננת.‬ ‫-שקט.‬
‫מספיק! בבקשה, מספיק!‬
‫קח אותי ותעזוב אותה. לא!‬
‫לא הותרת לי ברירה.‬
‫תנגן את הסיפור הזה.‬
‫יצירת המופת שלי!‬
‫סיפור על טוטולינה המוכשרת שלנו,‬
‫שמפרט את המקור היוצא מן הכלל שלה‬ ‫בעולם בני האדם.‬
‫אני מרגישה חיה!‬
‫יקירתי…‬
‫אני לא מבינה איך הוא בוחר.‬
‫נס מבורך.‬
‫לזה חיכינו כל כך הרבה זמן!‬
‫אבל אנחנו לא יכולים‬ ‫לתת למכשפה הזאת לחצות לפנינו!‬
‫יצור טמא כמוך לא ראוי לחצות לפניי!‬
‫אני מקללת אותך, אלושסטלי!‬
‫סוף סוף אתה עושה משהו כמו שצריך.‬ ‫עכשיו תכתוב עליי.‬
‫עלייך? אני הרבה יותר מפחיד.‬
‫תכתוב עליי, הוד מעלתך פרוקוסטס.‬
‫היינו צריכים להירשם?‬
‫לא יודע, אבל נוכל לטרוף את האחרים.‬
‫הסיפור הראשון חייב להיות עליי.‬
‫ברגע שאתה מוכן, פיקטורו.‬
‫עכשיו!‬
‫הם נמלטים!‬
‫בואו הנה.‬
‫לא.‬
‫תירגעו, חברים.‬
‫אכתוב לכולכם סיוטים‬
‫וכולנו נחצה בו-זמנית!‬
‫בני האדם סוף סוף יקבלו את מה שמגיע להם!‬
‫אני רק צריך קצת זמן.‬
‫לעזאזל איתך, פרוקוסטס.‬
‫מה?‬ ‫-זה תמיד אותו הדבר.‬
‫זה לא יכול להיות!‬
‫למה הזמן שלי הוא בדיחה בשבילך?‬
‫פרנסיסקה!‬
‫פרנסיסקה! את פה?‬
‫פרנסיסקה!‬
‫פרנסיסקה! בבקשה!‬
‫את חיה!‬ ‫-היא לא חזרה.‬
‫את תהיי בסדר.‬
‫לא אנוח עד שאחזיר אותך.‬
‫פרנקלדה!‬
‫תוציאו אותי מפה!‬
‫בבקשה! הצילו!‬
‫ארנוול?‬
‫חשבתי שאני פועל לטובתך,‬
‫אבל חשבתי רק על עצמי.‬
‫פישלתי.‬
‫אני יודע שזה לא שווה הרבה, אבל אני מצטער.‬
‫בכל אופן, העיקר שאת בסדר.‬
‫בואי, פרנקלדה. נחזור לעולם שלך.‬
‫אבל הממלכה שלך… ההורים שלך!‬
‫את לא צריכה לסבול בגלל זה.‬ ‫אני צריך לתקן טעות אחת בכל פעם.‬
‫לא, חייבים להציל את ההורים שלך.‬
‫אבל פרנקלדה…‬
‫לא, ארנוול, אני רוצה לעזור להם.‬
‫אני רוצה לעזור לך.‬
‫ואני יודעת שאני יכולה. יש לי רעיון שיצליח.‬
‫תודה, פרנקלדה,‬ ‫אבל אני כבר לא יודע מה לחשוב.‬
‫כל התוכניות שלי השתבשו.‬
‫אני פוחד.‬
‫לא!‬
‫אני לא פוחדת!‬
‫חוץ מזה, אני חייבת לתפוס את פרוקוסטס.‬
‫לפעמים אני שונאת את המציאות שלי,‬ ‫אבל הבדיון לא היה קיים בלעדיו.‬
‫אם הגבול בין העולמות יימחק,‬
‫הכול יהיה פשוטו כמשמעו, רגיל.‬
‫לא יהיו דמיון, התפעלות או פליאה.‬
‫ואיפה את מתכננת לכלוא אותו?‬
‫אין מקום חזק יותר מהדמיון שלי.‬
‫מה?!‬
‫תיזהרי, פרנקלדה.‬
‫אל תזלזלי בפרוקוסטס כמו שאני זלזלתי.‬
‫כל הפחדים שלי שוכנים שם.‬
‫יש מקום לעוד אחד.‬
‫לא! זה מסוכן מדי.‬
‫זה לא יצליח.‬
‫פרוקוסטס יאלץ אותך‬ ‫לשלוח לי עוד אחד מהסיוטים שלו‬
‫כדי להמשיך לגנוב את הסיפורים שלי.‬
‫כשזה יקרה,‬
‫אתה צריך רק לשלוח לי אחד שאכתוב בעצמי.‬
‫תסמוך עליי.‬
‫בסדר.‬
‫"היה היה ילד בשם… פפיטו." כן, זהו זה.‬
‫"הוא הופנט על ידי… הסירנה‬
‫"והגיע לבית הספר בלי מכנסיים."‬
‫זה יכול לעבוד? כן, ברור.‬
‫אמרתי לכם שכתיבה לא עובדת ככה.‬
‫אין מקום לבוגדים בטופוס טרנטוס!‬
‫המלך והמלכה נפגעו. אני חייב…‬
‫סיימוט!‬
‫נסיך.‬ ‫-לא!‬
‫תציל את הוריך. תציל את טופוס טרנטוס.‬
‫אני מצטער.‬
‫מיטליטס!‬
‫מיטליטס, מה אתה עושה?‬
‫עוד תנועה אחת של מישהו מכם,‬
‫והמלך והמלכה יהיו היסטוריה!‬
‫אני לא משחק!‬
‫תפסיק, פרוקוסטס! אעשה כל מה שתבקש.‬
‫החברה שלך תשתף פעולה?‬
‫איך התחושה לגנוב סיפורים מבת אדם?‬
‫אתה מעורר רחמים!‬
‫תשלח לה את הסיוט הזה,‬
‫שבו היא תחיה עד שתכתוב‬ ‫את כל הסיפורים שאני צריך.‬
‫אני בטוח שהאירועים האחרונים‬ ‫יפרו את הדמיון שלה.‬
‫לאחר מכן אשקול לשחרר אתכם.‬
‫תלוי בהתנהגות שלכם, כמובן.‬
‫"זה אולי ייראה כמו הסיפור של ילדה תמימה‬
‫"שתעשה הכול כדי לברוח מהמציאות שלה,‬ ‫אבל זה לא נכון."‬
‫מה זה?‬
‫"זה הסיפור‬
‫"של סופרת שהתמודדה עם פחדיה‬
‫"והחליטה לכתוב את הסיפור שלה!‬
‫"יוצר הסיוטים חשב שהוא לכד את הילדה המסכנה‬
‫"בסיוט הכי גרוע שלה,‬
‫"אבל היא זו שלכדה אותו."‬
‫זה לא מה שכתבתי!‬
‫"הוא היה כל כך מיושן וחסר תועלת‬
‫"שהוא הפך לבית הישן שלו.‬
‫"ולפני שנכנס למנוחת עולמים,‬
‫"הוא גילה שהסיוט הכי גרוע שלו התגשם.‬
‫"הוא הוחלף.‬
‫"הקיום שלו היה חסר משמעות.‬
‫"הוא ייזכר כיצור האימים הבינוני מכולם.‬
‫"הוא היה רק זיכרון מתקופה אחרת של תהילה."‬
‫זה הצליח!‬
‫זה לא הסיפור שכתבתי!‬
‫הצילו!‬
‫פרוקוסטס משנה את החלום.‬
‫לא!‬
‫פרנקלדה!‬
‫תתרחק ממנה.‬
‫אלה הפקודות של פרוקוסטס.‬
‫בבקשה, היא צריכה עזרה.‬
‫פרנקלדה, תחזרי!‬
‫אמרתי לך לא להתקרב!‬
‫מה קרה לי?‬
‫פרנקלדה.‬
‫פרנקלדה, זה הסיפור שלך, לא שלו.‬
‫"את חושבת שאת לבד פה‬
‫"שהלילות הם שלך‬
‫"אבל בתוך סיוט‬
‫"אל תנסי לנחש הכול‬
‫"הדיו שלי מסתכל עלינו‬
‫"העיניים שלי כותבות אותך‬
‫"בצללים אתה שוכן‬
‫"בדפים אני מוצאת אותך‬
‫"וזה לא כל כך נורא‬
‫"כשאתה קורא‬
‫"אתה שוכן בעולמות הנסתר‬
‫"הדיו הבלתי נראה הזה‬
‫"שחי בלי לחיות‬
‫"סופר שהוא…"‬
‫יצור אימים!‬
‫הלשון שלך כבר לא יכולה לפגוע בי.‬
‫המילים שלך כל כך חדות.‬
‫פרנקלדה!‬
‫תישן עכשיו!‬
‫ניצחתם בסיבוב הזה,‬
‫אבל לא אהיה תקוע פה לבד.‬
‫חייבים למצוא דרך החוצה!‬
‫מצטער, פרנקלדה, נכשלתי שוב.‬
‫ארנוול? ארנוול, מה קרה לך?‬
‫זה רק חלום. אי אפשר להיפגע פה.‬
‫לא פה.‬
‫נפצעתי בארמון לפני שבאתי אלייך.‬
‫מה? לא!‬
‫לא!‬
‫זו אשמתי.‬
‫זו לא אשמתך. הצלת את הוריי.‬
‫אתה היחיד שחשוב לי.‬
‫את חייבת למצוא דרך לצאת מפה.‬
‫את תהיי בסדר.‬
‫הסיפור שלנו הוא הראשון שכתבתי.‬
‫בזכותך זכיתי להכיר את המקום הזה,‬ ‫שתמיד חלמתי לבקר בו.‬
‫בזכותך זכיתי להכיר את עצמי.‬
‫הסיפור שלנו לא יכול למות,‬ ‫כי סיפורים הם בני אלמוות.‬
‫אתה חי פה.‬
‫זה לא חלום. תתעורר.‬
‫לא!‬
‫חשבתי שזה סיוט.‬
‫בבקשה.‬
‫תתעורר, בבקשה. תתעורר, ארנוול, בבקשה.‬
‫אתם לא מתים. תחזרו.‬
‫החיים עוד לא עזבו אתכם.‬
‫גברת קויוטה!‬
‫ידעתי שלא תבגדי בנו.‬
‫לא!‬
‫הבן שלי!‬
‫בבקשה, גברת קויוטה.‬
‫יש לך דרך לעזור להם?‬
‫הנסיך עף לבדו עכשיו.‬
‫אין מה לעשות.‬
‫הוד מעלתכם.‬
‫אני לא יכול לחיות עם החרפה הזאת.‬
‫אני מבקש שהעונש שלי‬
‫יהיה לשלם בחיי.‬
‫לא, מיטליטס.‬
‫אף שאתה נושא נטל כבד, זו לא אשמתך.‬
‫אתה כמו בן בשבילנו.‬
‫אנחנו לא יודעים לאן סיימוט שלח את הבוגדים,‬
‫אבל אנחנו חייבים למנוע מהם לעשות נזק נוסף.‬
‫תמצא אותם ותביא אותם אלינו.‬
‫תיזהר, מיטליטס.‬
‫מלחמה גדולה בין שבעת השבטים עומדת לפרוץ.‬
‫אני נשבע בנסיך ארנוול‬
‫שלא אנוח עד שהבוגד האחרון ייפול!‬
‫טקוטיאנים!‬
‫למען נסיך האימים!‬
‫תודה, פרנקלדה.‬
‫אני יודע שזה לא מה שרצית.‬
‫אבל כל בני האדם יכירו את הסיפורים שלך.‬
‫בבקשה תחזרי.‬
‫אני…‬
‫חי!‬
‫איפה את?‬
‫פרנקלדה, איפה את?‬
‫שלום.‬
‫מי אתה?‬
‫מי את חושבת שאני?‬
‫אני לא מאמינה! אתה…‬
‫אני…‬
‫אתה… אמת!‬
‫ובדיה.‬ ‫-אנחנו קיימים!‬
‫כל עוד תספרי את הסיפור שלנו, נתקיים.‬
‫ארנוול, אני אוהבת אותך.‬
‫גם אני אוהב אותך, פרנקלדה.‬
‫לא מפריעה לי הצורה הזאת,‬
‫כל עוד אוכל להיות איתך לנצח.‬
‫רגע, איך?‬
‫ככה לנצח?‬
‫זה תלוי בך.‬
‫בי?‬
‫זה תלוי בי אחרי כל מה שעברנו?‬
‫את הסופרת.‬
‫שכתבה סיפור עצוב.‬
‫את באמת חושבת ככה?‬
‫כן!‬
‫אבל לעצב יכולים להיות גוונים שונים.‬
‫מאה סופרים יכולים לכתוב על אותו אירוע‬
‫וליצור 100 סיפורים שונים.‬
‫ככה הסיפור שלך נגמר, פרנקלדה?‬
‫לא אתן לסיפור שלנו להיגמר ככה!‬
‫לא אכפת לי כמה המצב שלי נורא‬
‫או כמה זמן נשמתי הייתה כלואה,‬
‫כי אני שולטת בגורלי!‬
‫אני הסופרת של חיי!‬
‫תכתבי אותי!‬
‫בואי נחיה עוד פעם!‬
‫כן!‬
‫"זה סיפורם של שני עולמות שונים כל כך‬
‫"שהם אפילו מזכירים זה את זה.‬
‫"שני עולמות שבכלל לא קיימים‬ ‫בשביל התודעות הרדומות.‬
‫"שני עולמות שרואים רק אלה‬ ‫שצוללים לתוך היצירתיות,‬
‫"ונותנים לאינטואיציה להוביל אותם."‬
‫- קוראים לי פרנקלדה -‬
‫שני העולמות אמיתיים,‬
‫והקולמוס שלי מחבר ביניהם.‬
‫הנשמה שלי היא דיו,‬
‫וכל עוד אני כותבת,‬
‫לא אפסיק לחיות לעולם.‬
‫"את מחברת בין מילים‬
‫"סיפורים בקורי עכביש‬
‫"אלה החיים שאת טווה‬
‫"נשיקות ובכי‬
‫"קמים לתחייה במעשיות שלך‬
‫"בדיו שלך אנחנו בוטחים‬
‫"מה את מחפשת?‬
‫"תהילה זולה?‬
‫"לרצות אנשים‬
‫"ולהיות מיוחדת?‬
‫"הנשמה שלך היא דיו‬
‫"תיזהרי, תכתבי רק בשביל עצמך‬
‫"הנשמה שלך היא דיו‬
‫"תיזהרי, אחרת תילכדי‬
‫"על הנייר את לא מתה לעולם‬
‫"את הופכת לתקווה‬
‫"מגינה על רוחות אבודות‬
‫"מה את מחפשת?‬
‫"תהילה זולה?‬
‫"לרצות אנשים‬
‫"ולהיות מיוחדת?‬
‫"הנשמה שלך היא דיו‬
‫"תיזהרי, תכתבי רק בשביל עצמך‬
‫"הנשמה שלך היא דיו‬
‫"תיזהרי, אחרת תילכדי"‬
‫תרגום כתוביות: דניאל שרמן‬