Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
A nyní komediální dvojice Stiller a Meara.
Děkujeme.
Dámy a pánové, žijeme v hodně nepředvídatelné době.
Může se stát cokoli.
Jerry a já bychom vám chtěli ukázat, co by se mohlo stát,
kdyby se poprvé setkali poslední dva lidé na světě.
- Zdravím! - Dobrý den!
- Teda, to jsem rád, že tě vidím! - Já taky!
Teda, to bylo něco.
Všude jsem hledala. Nikde nikdo.
- Myslel jsem, že jsem zůstal sám. - Já taky.
- Teda, to máme štěstí! - To teda jo.
- To jsem nečekal. - Jo!
Můj horoskop říkal: „Nedělej si žádné plány.“
Viděla jsi Šestou avenue?
Jo, a přitom ji zrovna nově opravili.
Asi je to na nás.
Co?
Říkal jsem, že je to teď na nás.
A co?
Asi na nás padá veškerá odpovědnost.
Jako abychom všechno zase rozjeli.
Jo! Máš pravdu. Máme toho hodně.
Musíme znovu stavět, uklidit, zasadit zeleninu.
Jo, to taky.
Ale já myslel, že když jsi poslední žena
a já poslední muž,
máme něco důležitějšího na práci než…
tohle.
Musíme něco stvořit.
Něco malého.
- Jako třeba výtvarné tvoření? - Ne. Myslel jsem…
Lidi. Musíme tvořit malé lidi.
Jaké to bylo vyrůstat v takové herecké rodině?
Tvůj táta a máma, jací byli?
V tomto pořadu tvé rodiče úplně zbožňujeme.
- Skvělí Stiller a Meara. - Stiller a Meara.
Rodiče tohohle mladého muže.
Jo, Anne a Jerry! Stiller a Meara. Ty jsi jejich chlapeček.
Tvůj táta je nejvtipnější postava u Seinfelda,
- bez debat. - No, já… souhlasím.
Dává pohlavky na temeno hlavy. To je pecka.
Přivedeš někdy své rodiče?
- No, jako… kam? Třeba… - Kamkoli.
Řekni mi, co ti dali rodiče jako umělci?
- Ahoj. - Ahoj.
- A ty natáčíš…
- Já věděla, že na to dojde. - Proto jsem tě ozvučil. Jo.
- To je cinéma-vérité? - Ano.
Amy a Benjy.
- Skoro jsem… - Ahoj!
Páni.
Kdopak to má po tátovi kudrnaté vlasy, co?
Přesně tak, a její jsou přírodní.
- Smějete se mámě a tátovi? - Jo.
Přijdou vám vtipní?
Tohle je… Tohle jsou Anne a Jerry. Miluju tu fotku.
Zkoušejí doma?
Tolik skvělých fotek.
Zkouší si to na vás, děti?
Jak do toho můžete tahat mé děti? Chcete mi jen slídit v soukromí.
Jen mě zajímalo, jestli někdy hrajete…
Máte chuť jít do šoubyznysu?
Hrajete někdo na něco?
Nebo děláte legrační věci jako máma a táta?
Amy?
Úvod je prostě jen takové… vejít do bytu a…
- Jo. - Ale vlastně to nemá kontext.
A mě napadlo, kdyby úvod filmu byl…
Možná jak procházíme všechny věci, když ten byt prodáváme.
Nebo…
Možná právě tenhle dotaz. Možná vidíš ten úvod,
a pak jsme tady. A pak…
ta otázka: „Proč ten film vůbec točíš?“
Jo, jako co…
- Já se tě ptám? - Jo.
Dobře.
- Jo. - Jo.
Jsme… Jsme na kameře, mám to udělat teď?
Jasně.
Bla, bla, bla…
Takže, Bene…
Ticho, prosím.
Pět, čtyři, tři, dva…
Jestli je to o nás,
Stillerovi a Meara.
O dvou lidech, kteří…
Nejenže spolu pracují,
ale chceme ukázat, co se stane, když spolu opravdu pracují,
jak se navzájem umlčují.
- Prostě odejdi. Vypadni! - Vypadnout?
- Ano.
No jistě. Proč mě to nenapadlo dřív? Chceš, abych vypadl…
A teď se to může vyvinout jakkoli. Může to jít buď…
Měli bychom se držet Anne a Jerryho, Jerryho a Anne.
Nejsou to žádné superhvězdy.
Jsou to prostě účinkující, které lidé znají z televize.
Jsou manželé, mají děti
a snaží se zvládat oba světy.
Když táta v roce 2020 zemřel,
máma už byla pět let po smrti.
Moje kariéra běžela už dlouho,
ale osobní život jsem neměl úplně skvělý.
Cítil jsem se rozhozený, nešťastný, tak nějak odpojený…
od rodiny,
od dětí a prostě trochu ztracený.
Páni, to je fakt hezký.
Ne, netoč mě.
Začal jsem přemýšlet o rodičích a…
o veškerém stresu a napětí, které jsem jako dítě vnímal.
A o tom tlaku, když spolu pracovali.
A jak spolu i přesto zůstali.
Zůstaneme spolu.
- Asi jsi… - Teď už vím.
Byla doba, kdy jsem si tím nebyla jistá, ale teď to vím.
Asi jsem chtěl nějak pochopit, jak to dokázali.
Páni.
- Jsou to kazety. - Jo.
- Jak víš, Jerry nahrával úplně všechno. - Páni.
Tohle je celá pravda našeho života.
Neuvěřitelné.
Kdybys před svatbou věděla,
že se budu chovat tak, jak se chovám teď,
- vzala by sis mě? - Myslíš v průběhu let?
Asi bych si tě nevzala.
To je šílené. „Amy a Benjy si povídají.“ „Benjy a Amy si povídají.“
Můžu se tě na něco zeptat, Benjy? Co máš nejradši, když jsi s Amy?
Nechápu, že všechno nahrával.
Hrát Happy Face.
- Co je Happy Face, Benjy? - Hra.
Musel vždycky všechno nahrát, ať už to bylo osobní…
Ale tehdy mě to fakt štvalo.
Anne to asi taky štvalo.
„Nahráváš kazety, Jerry, které nikdo nikdy neuslyší.
Budou se jen kupit, dokud nezemřeš,“ říkala.
Nemýlila se.
STILLER A MEARA: NIC NENÍ ZTRACENO
Kde přesně v New Yorku bydlíte?
Bydlíme na Riverside Drive, Mikeu.
- A… - Ano.
Máme tři minuty domácího videa.
Víš, jak se to dělá, zlato?
Je to na normálu, musím to přepnout na low. Zhasneme?
- Nebo promítneme… - Světla neřeš.
Věděl jsem, že budeme muset prodat byt, kde jsme vyrostli,
a moje první reakce byla natočit ho.
Nevím, jestli je to divný, nebo ne.
Ale táta to tak vždycky dělal.
Teď studuju film. To znamená, že se učím, jak se filmy točí.
A to zahrnuje střih, snímání obrazu,
jeho vytvoření, jak to celé sestavit. Třeba…
To je pták na stole. Holub.
Domácí video, lidi.
Nesnažíme se vám ukázat nic, co byste neviděli i u sebe doma.
Á, zase se to rozbilo. Drž.
Vždycky mi přišlo, že vaše rodina je výjimka,
protože máte zdokumentované úplně všechno.
Já žádný fotky nechtěla. Žádný.
Nefotit.
Něco v něm nechtělo nic pustit.
Myslím, že Jerry má potřebu,
aby jeho jméno dál žilo. A z nějakého důvodu si myslí,
že až se vydáme na onen svět,
tak Smithsonianův institut bude chtít jeho památky.
Jakmile budeme vědět, co si chcete nechat,
- fotky, oblečení… - Jo.
…budeme vědět, co dát
Národnímu komediálnímu centru do sbírky.
Je šílený, co všechno schovával.
Přihlášku na rodinný den v YMCA na 63. ulici.
Potápěčskou masku.
Já jako…
Týjo.
Dokonce si schoval i tenhle článek o tom, jak pohořel zaručený letní hit.
„Recenzenti označili film za znepokojivě nevtipný.“
Auvajs.
POTOMCI KOMEDIÁLNÍ RODINY
Tohle je zajímavý. Takže tady je…
Z hotelu Windermere v Binghamtonu v New Yorku,
slečně Anne Meara,
11 Cornelia Street.
„Úterý. Nejmilovanější Annesie,
Je strašně těžké tenhle dopis začít.
Sedím na verandě na schodech a koukám na Charles Island,
je mlha a moc se mi po tobě stýská, zlato.
Tak, teď jsem něco napsal.“
Potkali jsme se v roce 1953 a v září '53 jsme se vzali.
Řekla jsem: „Nemůžeš tu dál přespávat, pokud si mě nevezmeš.“
A on si mě vzal, asi proto, že měl to přespávání rád.
„Pro Kid Mearu, chybíš mi, broučku. Chybíš mi, chybíš mi.
Jak tě miluju.“
„Odpusť mi, že jsem nezavolal.
Vím, že jsi asi čekala celé hodiny.
Umírám touhou se tě dotknout, cítit tě, miláčku.“
„Anne, přečetl jsem si, co jsem zatím napsal.
Když to člověk jen přečte, tak asi nepochopí, co jsem tím myslel.
Takže, miláčku, řeknu ti přesně, jak máš číst začátek tohohle dopisu.
Po ranním telefonátu, úterý. Žertem.“
„Pro Kid Mearu. S dojetím. Chybíš mi. Majetnicky.
Moje zlatíčko. Chybíš mi, chybíš mi. Důraz na ta š.
Chybíš mi.“ Celé je to takové…
Je to šílené.
Tak trochu úžasné. Vůbec jsem netušil…
Jo, a miluju to „Zlato, zlato.“
Byli jsme jen dva lidé, co se chtěli prosadit v divadle.
Tak nějak jsme vpadli jeden druhému do života,
protože v nás nikdo jiný nevěřil.
„Jerry, ty báječný blázne.
Nemusel jsi mi vysvětlovat první část svého dopisu.
Věř mi, pochopila jsem to.
Ale, miláčku, jsem ráda, že jsi to vysvětlil,
protože ty scénické poznámky byly skvělé.“
„Jerry, řekl jsi, že umíráš touhou se mě dotknout.
Cítit mě.
Můj milovaný muži, já umírám touhou po dotecích. A cítění.
Být tebou…“
To je docela dobrý.
Ukaž mi to… Kouknu se.
Naše manželství bylo roztříštěné. Nevídali jsme se.
Nevěděli jsme, kým jsme. Utráceli jsme za telefonáty.
„Moc tě miluju, drahá. Jerry.“
„Moc se mi stýská. Anne.“
Páni.
Donutilo nás to opravdu udělat něco společně.
To je skvělé.
Jerry vždycky chtěl dělat komika.
A já nad tím vždycky ohrnovala nos.
Na komedii jsem se dívala svrchu.
V té fázi života jsem svědomitě studovala herectví.
Pod jednou paží jsem nosila životopis Eleonory Duseové.
A pod druhou Přípravu herce od Stanislavského.
I později, jak stárla,
chtěla, abych dělal vážnější věci,
dělal jsem třeba Noc v muzeu nebo Vybíjenou.
Takový životopis jsem ještě neviděla.
Tak jo!
To nebyl kompliment.
Říkala: „Jo, ale mně se líbí Půlnoc nikdy nekončí. Nebo Greenberg.“
- Greenberg se jí fakt líbil. - Jakože ostatní bylo komerční?
- Tak nějak. Mně to tak přišlo. - Jo.
Ironií je, že tvoje máma byla v komedii výborná.
A uměla improvizovat.
Na živá vystoupení měla přirozený talent.
Jo.
On na tom musel mnohem víc dřít.
Chtěli jsme dělat komedii.
Já měla vždycky mnohem radši herectví, ale on si myslel, že jsem vtipná.
Já jsem si vždycky myslel, že Anne byla…
řekněme, byla silou toho dua.
Myslelo jí to. Měla smysl pro humor.
Uměla dělat zábavu. Já se musel snažit.
Táta vyrůstal na vaudevillu.
Eddie Cantor nebo Jack Benny.
A i když chtěl být ten vtipný chlapík,
viděl, jak talentovaná Anne je.
Jako umělkyni ji obdivoval.
Vlastně ji fakt potřeboval.
- Zatáhl ji do komedie. - Jo.
A tehdy nás napadlo,
že bychom mohli dát něco dohromady a udělat si jméno a živobytí.
Tak jsme se rozhodli vytvořit duo a tvrdě jsme dřeli.
Improvizovali jsme do magnetofonu.
Tak to zkusíme a uvidíme.
Co chceš?
Přišli jsme si promluvit s vítězkou soutěže Miss Teenager.
- Chcete mluvit s Rosemary? - Jo.
Chce s tebou mluvit.
Hele, Rosemary, já ti jednu fláknu přes tu chytrou držku.
- Tak dobře, slečno. - Miss Teenager.
Závidíte své dceři?
Závidět mému dítěti? Děláte si srandu?
Proč bych jí měla závidět? Vždyť je Miss Teenager,
je nejoblíbenější, je krásná,
mladá a… proč bych jí měla závidět?
Neplakej, mami.
- To byl vtip, mami? - Byl to vtip.
Vidíš, tohle je přístroj, kterému říkáme magnetofon, Amy.
Kdybys zazpívala písničku, můžeme ji nahrát na pásku.
- Chceš zazpívat písničku? - Jo.
Podívej na to. „Do porodnice jsem šla ve tři odpoledne
a v 19.48 a porodila holčičku.
Dnes se narodila Amy Belle Sawyer Stiller.“
No teda.
To je šílený, napsala to v den, kdy ses narodila?
Zazpívej „Too-Ra-Loo-Ra-Loo-Ral.“
Too-ra-loo-ra-loo-ral
„Je nádherná. Jerry přijel vlakem.
Byl tu v 10 dopoledne. Je strašně šťastný.
V jednu musel odjet, aby se včas vrátil na představení v 17:30.“
Poté, co se nám narodilo dítě,
byla potřeba uspět v našem životě hrozně důležitá.
Měl jsem obrovský strach, že nevydělám dost peněz, abych mohl uživit rodinu.
Potřeba úspěchu
pro něj asi byla o tvůrčím sebevyjádření i o zajištění rodiny.
Byl velmi láskyplný člověk.
A… chtěl být milován.
Protože si myslím, že takovou péči jako dítě nezažil.
Když jsem otci řekl, že chci být herec, řekl:
„Co kdybys dělal kulisáka?
Kde bereš právo chtít být jako Eddie Cantor,
Jack Benny nebo George Burns? Na to nemáš právo.“
Sledoval jsem, jak se rodiče snaží přežít během krize.
Táta byl nejdřív taxikář, pak se stal řidičem autobusu.
Jak se jmenovala ta firma?
Pamatuješ si jméno?
- New York City Omnibus. - Správně.
- Dělal jsem pro město. - Jo.
Nedodělal jsem školu. Mohl jsem být herec, ale nedotáhl jsem to.
Chtěl jsem být herec.
Tak co jsi udělal? Šel jsi na jeviště
a zkusil to?
Jednou jsem to zkusil. Nebo dvakrát. Nepamatuju si.
Jo. Měl jsem talent. Mám talent. Jo.
Proč jsi přestal?
Nevím. Myslel jsem, že to nezvládnu.
- Nějak jsem se protloukal. - Uživil ses, že jo?
Jo, přesně tak. Bral jsem, co bylo. A to je vše.
Nemá cenu si stěžovat.
Máma s tátou se hrozně hádali.
Vždycky kvůli penězům.
JERRYHO SESTRA
Vždycky kvůli penězům.
Často jsem se schovávala pod postelí.
Strašně jsem se bála a Jerry mě zachraňoval.
Jerry na mě byl moc hodný.
Pro nás tři byl otcovskou figurou.
Jerry mě a Arnolda tehdy chránil.
Velký ochránce.
- Ano, vždycky. Vždycky. - Jo.
- Jerry prostě chtěl pryč. - Jo.
A tehdy mohl uniknout jedině do armády.
Tohle je tátova bunda z armády.
Která?
A když se vrátil, šel studovat na Syrakuskou univerzitu.
Tam se začal hodně věnovat herectví.
Myslím, že komediální herci, které miloval jako dítě,
byli pro něj a jeho sourozence takovým útěkem.
A v divadle našel domov.
Než jeho máma zemřela, ukázal jí program nad vchodem Zlatého jablka,
což byla hra, ve které hrál na Broadwayi.
Neřekla k tomu nic.
Ale prý řekla: „Stál jsi za prd,“
když ho viděla hrát někde ve škole, ne?
Hrůza.
„Řekl jsem Anne:
‚Víš, když se mě ptají, jestli mě rodiče někdy podporovali,'
řeknu: ‚Nebylo co podporovat.
Pravda je, že mě táta nikdy nijak nepodpořil.
Zvládl jsem to celé sám.‘“
Přesně tak.
„‚Možná,‘ řekla, ‚se báli.
Nechtěli tě vidět zraněného.‘
Cítil jsem pravdu. Anne měla pravdu.
Nechtěli, abych trpěl. Abych byl ponížený.“
Mamma… Bavila ses dnes večer? Totiž…
Bavila ses? Myslím…
Joeli, jestli jsem se bavila? Jsem dojatá.
Víš, je to tak dlouho. Když jsi včera volal,
řekla jsem si: „Jaký Joel?“ Chápeš?
Začali jsme hrát ve kavárnách v Greenwich Village
a podobných podnicích.
Asi víš, jak mi bylo,
když mě zčistajasna vezmeš na večeři a do divadla.
- Jo. - Divila jsem se.
Vymysleli skeč u sebe v obýváku,
asi 20 bloků nad Broadwayí,
který pak hráli na jevišti
a vysílal se do celého světa.
Přišel se na nás podívat městský koordinátor.
A líbili jsme se mu, tak nás vzali na zkoušku.
Jeden pokus u Eda Sullivana.
Vidíš, jak se tam rozsvěcí ten nápis. Páni, představ si
že se tam píše: „Divadlo Eda Sullivana, Stiller a Meara, Rolling Stones.“
A živě z New Yorku teď přichází Ed Sullivan.
To pomyšlení je dojemné.
Když byl v televizi Ed Sullivan,
koukaly se celé generace. Prarodiče, rodiče, děti,
všichni na jeden pořad.
Show Eda Sullivana
sledovalo každý týden 20 nebo 30 milionů lidí.
Přijde ti to přirozený a uvolněný?
Je to dobrý? Tak jsme si to naplánovali?
- Ahoj. Rád tě vidím. - Jak je, kámo?
Vysílalo se živě z New Yorku,
ještě před Saturday Night.
Nejdřív se ptali: „Chcete se přesunout do divadla Eda Sullivana?“
Moje odpověď byla: „Je zastrašující být v divadle Eda Sullivana?“
Dámy a pánové, The Supremes.
Ano, správně, Elvis Presley!
Beatles!
Tohle byl vrchol showbyznysu.
Ano.
Máma říkala, jak strašně nervózní byla,
když měla vyjít z horní šatny.
Ta cesta k výtahu,
co jezdil dolů na pódium, a jak se jí chtělo zvracet.
Všichni v zákulisí zvraceli.
Kdybychom měli rozum, tak jsme si něco vzali, fakt.
Je to obrovský tlak.
Zajímá mě, jak to… Jestli nad tím přemýšlíš? Protože…
Vždycky si říkám: „Na ten vtip máš jen jednu šanci, tak to nepodělej.“
- Přesně. - Já se třeba
pořádně plesknu přes obličej. Dvakrát.
Vážně?
- Takhle. Můžeme? - Jo.
- Tak to bylo ono? - Bylo.
Jasně.
Šlo jim o všechno.
Kdyby jim to šlo, pozval by je další týden znovu.
Děkujeme.
Dvojice, kterou uvidíte, je úplně nová.
Mají zcela nový přístup ke komedii.
Teď režíruje a produkuje druhou řadu Odloučení.
Přivítejte zpět v Late Show…
Ten mladý muž je Jerry Stiller
a ta dívka je Anne Meara. Tak je hezky přivítejme.
Jerry Stiller a…
Jsme svědky
jednoho z největších lidských příběhů všech dob.
Tento muž byl 24 hodin zaživa uvězněn
v žaludku obří velryby.
Jak se jmenujete?
Jonáš.
Zvláštní ironie, že tento muž, co tu sedí,
nese stejné jméno jako ten, který kdysi prošel podobným osudem.
Pokračujte, pane Jonáši.
Ono se to už někomu stalo?
Před dlouhou dobou, pane.
Tady v Kalifornii se teda dějou věci.
To je už hodně dávno, pane Jonáši.
Když se to stalo jednou, stane se to zas.
- Myslím, že to nechápete, pane. - Měli by to oplotit.
- To určitě ano. - Takové místo se nenechává otevřené!
U Eda Sullivana začali vystupovat v roce 1963.
Pak je zval znovu a oni se vraceli.
Já se právě narodil, přestěhovali se do nového bytu na Riverside Drive.
Myslím, že za něj dali 11 000 dolarů.
Sullivan Show nás strašila.
Museli jsme vymyslet šest minut a muselo to být vtipné.
- Všechno jste si psali sami? - Ano.
Najednou to byla jistota.
Ale na druhé straně to znamenalo, že to museli pokaždé zvládnout.
Protože když se blížil další termín u Eda Sullivana,
měli jsme dva týdny na to, připravit nový materiál.
- Svět se úplně zbláznil. - Paní Santová…
Mešuge.
Paní Santová, jsem rád,
- že to říkáte, něco to dokazuje. - Umím nové eskymácké slovo.
To je skvělý.
Teda, to je pecka.
Došly nám náměty.
Měli jsme chlapa a vysokou holku, měli jsme šéfa a jeho ženu.
Anne hrála paní Santovou…
- Ten skřítek měl teda nevymáchanou pusu. - Aha.
- Žádný smysl pro mešuge. - Cože, paní Santová?
To je eskymácké slovo, co jsem zaslechla.
Aha.
To byly jejich slavné, ikonické skeče.
- Třeba Počítačová seznamka. - Jasně. Páni.
To, že bychom hráli sami sebe podle etnického původu,
nás nikdy předtím nenapadlo.
Udělali skeč o počítačové seznamce,
což byla tehdy úplná novinka. A ten skeč byl o tom,
jak se dají dohromady židovský kluk a irská katolička.
Byl to Jerryho nápad.
Tak jsme doma vytvořili
Hersheyho Horowitze a Mary Elizabeth Doyleovou.
Je tu skvělá dvojice
a má pro vás… předvede vám něco,
co podle mě vejde do dějin jako naprostá klasika.
Dvojice Stiller a Meara to umí vystihnout.
- Dobrý den. - Dobrý den.
Jsem Hershey Horowitz.
Já jsem Mary Elizabeth Doyleová.
„Doyleová?“
„Horowitz?“
Horowitz.
H-O-R-O-W-I-T-Z.
- Aha. - Hershey.
Lidé, kteří viděli, jak to zkoušíme a nacvičujeme, říkali:
„To nikdy nepůjde odvysílat, protože to neosloví zbytek země.“
A nikdo nic podobného ještě neudělal.
Máte bratry a sestry?
- Tři bratry. - Aha.
Bach, Buzi a Saul.
- Bach? - Bach.
- Ba-ch. - Ne. Bach.
Bach. Promiňte.
A ten asi zarezonoval.
S Edem Sullivanem určitě, protože on byl Ir
a jeho žena Sylvia byla Židovka.
Když jsme ten skeč dokončili, byl tam
a ty jeho nádherné modré oči plakaly, doslova slzely.
Nemohl se přes to přenést…
Nakonec to pro ně byl ikonický skeč.
Dosáhli jsme, no…
Vrcholu?
Jo, to je dobré.
Show Eda Sullivana
nám hodně usnadnila možnost vystupovat v nočních klubech
a dostávat slušný honorář.
Je to jejich vlastní styl komedie. Jerry Stiller a Anne Meara.
Tady jsou.
Objednali si nás do Clevelandu, Detroitu,
Milwaukee, Chicaga.
Komedie Anne Meara a Jerryho Stillera.
To je nejlepší komedie,
co jsem slyšel za dlouhou dobu.
Jsou manželé i v reálném životě. On je Žid, ona je Irka.
Opravdu.
Děkuji moc, dámy a pánové.
A teď bych chtěla představit dvě velmi slavné hvězdy,
které určitě všichni milujete…
Stiller a Meara.
Děkujeme. Je opravdu milé, že jste všichni přišli.
Musím říct, že když se díváte na Annie,
díváte se nejen na mou komediální partnerku,
ale také na matku mých dvou dětí.
A tohle je otec jednoho.
Začali hodně pracovat.
Lidé je znali, byli slavní.
A Jerry to miloval.
Miloval, když ho lidé poznávali,
rád rozdával autogramy,
rád přijímal uznání.
Jerry, co tě štve víc?
Když někdo zkritizuje tvůj výkon, který ti přišel dobrý,
nebo když někdo chválí výkon,
- o kterém si myslíš, že byl hrozný? - Když mě někdo zkritizuje…
Jo. To je ono. Všichni to uhodli.
Úspěch pro něj byl opravdu důležitý.
Mámě na práci záleželo, ale nežila jí.
Chcete to vědět, když sejdete z pódia?
- Jen jsem zvědavý. - Ne, myslím, že…
Nevyhledávám to.
Dával do toho všechno.
Máma z toho asi občas šílela.
Rád trávil čas s fanoušky.
Bavili se spolu a někdo přišel:
„Jerry, miluju tě!“
A máma: „Bavíme se.“
A táta: „Povězte mi o svých dětech.“
Jasně. Jo.
Pamatuju si, jak jsme se jednou bavili na ulici o tom,
že mi přijde,
že nám nevěnoval dost pozornosti,
a jak jsme se bavili, přišel nějaký chlap
a řekl: „Jerry, miluju vaši práci.“
A táta si začal povídat s ním.
To je vlastně vtipné, protože před pár týdny
jsme byli v restauraci, já byl ve stresu kvůli škole
a lidi tam chtěli s tebou fotku.
Pamatuju si, jak mě frustrovalo,
že se kvůli fotce musí zastavit svět.
- Víš, jak to myslím? - Asi jsem víc po tátovi
- než po mámě. - Jasně. Přesně!
- Můžu tě o něco poprosit? - Jo.
- Můžu dát dobrou noc Amy a Benjymu? - Jasně že jo.
Dobrou noc, Amy a Benjy.
Když byli máma s tátou v L. A.,
třeba kvůli nějaké show nebo natáčení,
tak nám určitě chyběli.
Ale pamatuju si, jaká to byla zábava.
- Mohli jsme být dlouho vzhůru… - Jo.
…a měli jsme svoje tajné ťukání na zeď.
Jo.
Jdeme na to.
Bonne nuit.
Bonne nuit, finalement.
A pak jsem udělala: „Bum!“
- Měli jsme svůj svět. - Jo.
Náš dům byl jako samostatný ekosystém, protože byl obrovský.
Člověk chodil sem a tam
mezi byty,
nahoru a dolů výtahy nebo po schodech.
A byly to sedmdesátky,
takže méně gentrifikované a méně bezpečné.
Ale byla tam opravdová komunita.
V tom domě bydleli všichni kamarádi.
Adam Max. Jeho táta byl Peter Max, ten umělec.
Chodili jsme k nim nahoru
a Peter měl doma zajímavé lidi.
Jako Swamiho Satchidanandu
a různé „hip“ typy ze sedmdesátek.
Bylo tam hodně kreativní energie…
A začal jsem brát do ruky kameru, jako vždycky táta.
Točil vlastní filmy.
Dobrý večer. Tohle je „Hodinka Benjamina Stillera“.
Přestávka.
Táta mi koupil kameru Super 8.
Vybavil mi střižnu.
Pro mě se to stalo jakýmsi bezpečným přístavem.
Když byli pryč nebo se hádali…
nebo se nám nevěnovali, protože byli pořád v práci,
mohl jsem se k tomu uchýlit.
Je těžké si představit, že ten byt už nebude existovat.
Jakmile si řekneme: „OK, máme to vystěhované,“
makléři řeknou:
„Dobře, teď to vyklidíme a naaranžujeme.“
To není realita… Momentálně se s tím neumím ztotožnit.
- Jo. A to je… - Upřímně.
…to, co tomu skutečně dodá ten pocit reality.
- Přesně tak. - Že tohle místo už prostě nebude.
Tatínek nahraje můj hlas…
- Uděláme scénku, jo? - Poslouchej.
Vybarvuj to, zatímco budeme hrát.
Jen málo lidí má to štěstí, že spolu najdou to,
o čem snili jako děti.
Upřímně, máme velké štěstí,
že jsme našli lásku a štěstí v tom, co děláme.
A máme z ohromnou radost, že to můžeme uskutečnit.
Pamatuju si, že tam byly bílé skládací harmonikové dveře.
Musela jsem zvládnout všechno.
Být manželka, milenka, kámoška, kuchařka. A ty řekneš: „Tak já budu vařit.“
A když byly ty dveře zavřené, pracovali.
Já dřív hrála. Byla jsem dobrá herečka, než jsem tě potkala.
A nebylo dobré je rušit.
A ty řekneš:
„Jo, za 50 babek týdně.“
Za 50 týdně to zvládne každý.
Někdy byl slyšet smích, jindy zvýšené hlasy.
- Já uvařím, jo? - Tak jo.
Ale kdo to pak uklidí? Já. Ty tam necháš binec.
Nikdy jsem nevěděl, jestli je to skutečné, nebo něco zkoušejí.
Je to nejvtipnější žena na světě, na jevišti i mimo něj.
Jenže když udělá něco vtipného, já jsem…
Jsem vykořisťovatel, oportunista.
Vezmu tužku a začnu si to zapisovat. A jakmile to udělám…
Řekne: „Použijeme to v pořadu.“ A já bych ho zabila.
Zase jsem řekla: „Kde vlastně končí hraní a začíná manželství?“
Nenávidím tě.
Ty nenávidíš mě? Já nenávidím tebe.
Ty ani nevíš, jak tě nenávidím.
Moje nenávist k tobě je tak velká…
…tak spalující nenávist.
Nenávidím tě žhavou, horkou hroudou nenávisti.
Máme scénku zvanou „Nenávist“.
Žár tvé nenávisti…
Řeknu Anne: „Nenávidím tě.“ A ona: „Ty nenávidíš mě? Já nenávidím tebe.“
A jednou Amy, které bylo šest, přišla do pokoje
a slyšela, jak si tohle říkáme. Dívala se na nás a my nevěděli,
co jí říct, tak jsme řekli:
„Amy, máma s tátou zkoušejí. Máma s tátou zkoušejí.“
A Amy se na nás podívala a začala se usmívat.
A asi za dva týdny jsme se hádali.
Amy vešla dovnitř a řekla:
„Máma s tátou zkoušejí?“ „Ne, máma s tátou se hádají.“
- „Táhni pryč!“ - Ono je to trochu komplikované.
- Nesnášela jsem tě, než jsem tě potkala. - Já tebe dřív, než ses narodila.
Jedna z věcí, na které myslím, je,
jak se z toho prostě stalo:
„Jo, to je ten smích. To je ten vtip.“
Ale co je skutečností toho příběhu?
Nevíme, Bene.
Proto jsme tak rozbití. Proto…
Proto děláme tenhle dokument?
Zjistíme to, když tím vším projdeme.
Anne a Jerry bydlí ve velkém bytě na West Side
se svou dcerou Amy a synem Benjym.
Většina jejich komediálního materiálu začíná doma.
V tomhle manželství očividně není problém s komunikací.
- Já… - On si ani nezvedne
spodky ze země. Nezvedne.
A takhle mluvíš
před těmi lidmi tady v New Yorku?
Kde jsi vyrůstal, že…
Pokud jsi umělec, spodky neřešíš.
- Neřešíš takové věci, jako… - Co jsem jako já? Sekaná?
Ale důležité je, že Anne a Jerry
staví na první místo rodinu a práci až na druhé.
Je rok 1976 a já točím svého syna Benjyho, jak jede z kopce.
Asi pět kilometrů za hodinu v šílenství života.
Toužil jsi někdy být v divadle nebo…
Co to tu je za krám?
Já jsem Ben Stiller a dělám voiceover pro celý pořad.
Co se stalo s tou roztomilou Alenkou,
kterou jsme znali v Říši divů?
Je velmi brzká hodina. Je 6:30 ráno.
Jdu zase spát. Čau.
Vyrůstáš mezi těmi hodně zvláštními divadelníky.
Jo.
Pořád připravení dělat nějaké zvláštní improvizace a podobně.
ABC Sports, rozhovor se skvělým italským skokanem do vody.
Vyhraju, protože mám na sobě šťastné tričko.
- Ukaž nám skok. - To si děláš srandu?
- Reklama! Rychle. - Střih!
Když jsme byli děti, dělal šílené postavy.
Děláš to taky.
- Já to miluju. - Já taky. To jsme prostě my.
Tak já už půjdu.
Máme vás rádi, pane Jablko.
Ještě jedna věc. Jmenuju se pan Anaragreenapopo.
Tati, můžeš to udělat ještě jednou, ale nahlas?
Anaragreenapopo.
Benjy, máma říká,
že by byla ráda, kdyby ses stal velkým producentem
a dal jí a tátovi hlavní role.
Vzal bys je?
- Ne. - Ne? Benjy.
- Proč? - Cože? Jo.
Ty děti tak rychle zapomínají!
Vzal bych někoho jiného.
- Proč? - Proč?
Bylo by těžké s vámi pracovat.
Takže, Benjy, obsadil bys rodiče do svých filmů?
Ne.
- Proč ne? - Myslím, že bych je neobsadil.
Myslím, že by s nimi byla těžká práce.
Asi bych vzal někoho jiného.
Tak jsem přece nemluvil.
Do toho filmu, co jsem chtěl natočit, by se nehodili.
To… To by…
Nechtěl bys dělat na ministerstvu zahraničí?
Proč ne? O čem ten film je?
Bude to dobrodružství nebo vražda nebo něco takového, ale určitě ne komedie.
Nemám rád komedii.
Já jsem Ben, Ben, tohle je můj pořad, jo.
„Nový pořad na Fox, The Ben Stiller Show,
který má premiéru zítra v 19:30 na Channel 5,
je… je ubohá sbírka filmových skečů s komikem,
který očividně nemá na hlavní vysílací čas.“
„I vy můžete dostat vlastní pořad jako Ben Stiller,
pokud pocházíte z herecké rodiny.
Jeho rodiče jsou sympatičtí komici. Anne Meara a Jerry Stiller.“
„Potomek komediální linie.“
Víš, když jsem se snažil rozjet vlastní kariéru,
bylo to celé moc spojené s mými rodiči.
Vrhali opravdu obrovský stín.
Jako umělci, herci, komici… Ale i jako lidé.
A dlouho jsem cítil, že laťka je příliš vysoko.
Částečně jsem si přál
- se od nich prostě odpoutat. - Jo.
Pan Munster.
Směju se, když to říkáš,
protože si hrozně protiřečíš.
Do toho, co jsi dělal, vždycky patřili jeden z nich nebo oba.
Protože nejsem blbej. Byli vtipní.
I v mém castingovém videu pro Saturday Night Live…
Hele, mami, velká prosba, fakt velká.
Mám scénáristu, je vyčerpanej.
Potřebuju… potřebuju hodně materiálu.
- Mluvíš moc rychle. - Začni znovu.
- Co to je? - Taková stará věc.
- Dělali jsme to dávno… - Stiller a Meara?
- Jo, v Sullivan Show. - To je dobrý.
- Není. - Počkej.
Je to 30 let. Zastaralý.
Využíval jsem je naplno.
Jestli jste nás právě zapli, trávíme se mnou den.
Jeden z našich skečů byl,
jak jdeme celá rodina na terapii.
Pocházím z herecké rodiny…
Fakt jsme tam chodili.
To je můj život.
Rád bych si promluvil o tom,
jak se zbytek rodiny cítí zastrašený mým úspěchem.
Jerry, prosím.
Ne, vážně… Podle mě je to jasné.
Nezvládáš fakt, že jsem úspěšnější než ty.
Co to povídá?
Už mě nebaví, jak Ben vždycky ovládne konverzaci.
- Stává se to pokaždé. - Dobře.
- Tohle je moje sestra Amy. - Ne! Vážně. Přijdeš sem
a chováš se jako malej.
Využíváš naše životy jako materiál pro ten svůj pořad. Odporný.
- „Ten tvůj pořad“? - Ano, Benjy.
Proč jim neřekneš o tom, jak ses počůral, když jsi byl s holkou v posteli?
- Sklapni, Amy! - Protože je to pravda!
- Přestaňte! - Sklapni! Nenávidím tě!
Bylo to směšné, protože mě tehdy vlastně nikdo neznal.
Jdi do háje i s tím čoklem!
Bacha! Má vejce! Ááá!
Jenže v rodině jsme neměli jasné hranice.
Vyrůstali jsme s tím, že spolu pracovali
a improvizovali při tvorbě svého čísla.
A my to jako děti dělali taky, protože jim to fungovalo.
Rozbiju ti hubu!
- Žena vypadá, že… - Mluví k tobě maminka, zlato.
Fungovalo to tak dobře, že se to stalo jejich identitou a obživou.
Já byla vždycky vtipná spíš náhodou. Ke komedii mě přivedl Jerry.
Být vtipný náhodou je mnohem snazší než být vtipný…
- Já byl… - …dvakrát za večer v nočním klubu.
On z ní ten humor vždycky doloval, tahal ho z ní,
protože ji obdivoval.
Ale vyvíjelo to tlak na jejich… Stresovalo ji to.
Myslíš si, že každá ta scénka bude skvělá.
Ale když to řekneš, není to vtipný.
- A když to řeknu já, vtipný to je. - Jo.
Po těch extrémně náročných vystoupeních
chtěla prostě upustit páru…
Šla k Patsy a dala si vodku.
Bylo to těžký.
V létě jsem byla trochu nervózní.
Byli jsme v karavanu. Přišel ke mně Benjy. A já se zeptala: „Co je?“
A přišla Amy a řekla Benjymu: „Nech maminku na pokoji.
Nevidíš, že je pod velkým tlakem?“
Bylo to tak. Řvala na ně
a oni se na mě zvláštně podívali.
„Co tím myslela?“
Říkal jsem: „Víte, zítra večer má představení.
Je z toho trochu rozhozená. Nevšímejte si toho.“
Proč šeptáš? Co to má být, Watergate?
Co je? Mluv na záznam.
- Řekni ahoj, Bene. - Ahoj.
Já nevím, co děláš. Blázníš.
Tohle dítě…
jsme si na tohle najali.
- Ahoj. - Jak se jmenuješ?
- Řekl jsem, že Benjy. - Jak se jmenuješ?
- Tu holčičku jsme si najali. - Amy.
Panebože!
Amy čeká na rodiče…
Měli jsme…
Nemyslíš si, že jsme měli pestré dětství?
Jo. Prostě vidím mámu… Tohle je pro mě…
Když si vzpomenu… Jistě že bylo pestré.
Ale taky vidím mámu, jak je úplně… opilá.
Myslíš, že byla opilá? Já si to nemyslím.
To snad nemyslíš vážně.
A taky si myslím… že i proto reaguju takhle.
Vidím…
„Proč se chováš tak… šíleně?“
Nevím, jestli byla opilá.
Nebo jestli si jen dělali srandu. Táta taky nebyl úplně normální.
Já ho vidím šťastného. Jo, určitě byli…
- Co tě trápí? - Nevím, jestli byl, ale…
- Tu holčičku jsme si najali. - Amy.
Odtamtud jsi odešla. Nevím, kolik jsi toho vypila.
Nezvládám to. Nezvládám to.
Nevím, co říct, nevím, co dělat. A…
Je hotovo. Už je to venku.
Přehnala jsi to.
Jo, moc jsem pila. Piju.
Není to konec světa.
S Jerrym je to tak, že když si dáš druhý drink, hned řekne: „Přestaň.
Už nevíš, kdo jsi.“
Po pár skleničkách se chová… legračně?
Říká: „Nedělej to. Všechno, co děláš, se odráží na mně.“
Anne většinou usne na kabátech, když se to stane.
Jo. Většinou si najdu místnost, kde jsou kabáty.
A nakonec slintám na něčího norka.
- Ne… Je to úplně neškodné. - Ne na můj. Nemám norka, paní.
- Ani já ne. - Dneska…
Když pila, táta to nikdy neuměl pořádně řešit.
Myslíš, že se bál s ní o tom mluvit?
Myslím, že ji tak moc miloval
- a byl jí tak oddaný. - Jasně.
A bylo důležité, aby jejich vystoupení a to,
- co spolu dělali, fungovalo… - Jo.
…že si s tím musel poradit sám.
Ale myslím, že jsem mu vyčítal, že nám to nepřiznal.
Miloval nás nade vše, ale asi jen hledal způsob,
- jak se v tom zorientovat. - Aha.
A já jsem na něj byl naštvaný, že se nám nevěnoval.
Ale tehdy jsem to vlastně ani nechápal.
- Jo. - Nějakou dobu.
Neobviňuju tě.
Musím obvinit… Musím převzít úplnou odpovědnost za to,
jak reaguju nebo odpovídám.
- Takže se omlouvám. - Dobře.
- Udělala jsem ti kafe. - Díky, dám si. Díky.
Za mnou stojí Amy Stiller.
Je to poprvé, co přijela do Irska.
Můžeš říct, co chceš.
Jsme v Irsku na naší první dovolené.
Kdykoliv jsme na dovolené, není to dovolená,
protože vždycky pracujete, když jsme pryč.
Co to povídáš?
Máma s tátou pracují…
Je to fakt nefér dovolená,
protože pokaždé, když někam jedeme,
máma a táta tam jedou,
protože musí pracovat v nočních klubech a tak.
Pronásleduje mě vina.
Jsem nejhorší manželka a matka na světě.
Teď se shazuju jen proto,
že doufám, že se pak budu cítit líp, že jsem to řekla. Chápete?
Myslíš před všemi?
A děti řeknou: „Nejsi, mami.“
Jo, cokoliv. Protože nejsem dost doma.
A nevadilo by mi to, kdybych to zvládala, ale cítím se kvůli tomu hrozně.
Mám pocit, že tvoje máma vždycky přiznávala své nedostatky.
Jo, byla v tom hodně otevřená.
Tak otevřená.
A opravdu ráda mluvila o všem, co nezvládla.
Třeba jako rodič a matka,
jak to zpackala a: „Pracovali jsme, o tohle jsme přišli.“
Viděla mě jako novopečenou matku
a v těch chvílích,
kdy to bylo šílené a hektické, tvoje máma prostě řekla,
jak mi to skvěle jde.
Byl to způsob, jak mi zvednout sebevědomí.
Ale taky tím přiznávala, co sama nezvládla.
„A jakmile jeho srdce už nebylo tak sevřené…“
Ale myslím,
že u ní to hodně pramenilo z toho, že být matkou na ni bylo moc,
protože se opravdu cítila tak… nepřipravená být mámou.
Jasně.
Víš, jak traumatizující pro ni bylo
ztratit mámu tak mladá.
A pak, když měla Amy a mě, bylo toho na ni moc.
A do toho tlak, že musí vystupovat u Eda Sullivana
a dělat ty show. A to bylo těžké.
A co u tebe v rodině? Byla jsi nejmladší z dětí?
Jsem… myslím, že jako ty. Myslím… Jsi jedináček?
Ne. Jen se tak chovám.
Víš, co to znamená? Že jsem asi trochu rozmazlený.
Ne, já jsem ta nejlepší i nejhorší. Byla jsem jedináček.
Aha, ty jsi byla jedináček… Měla jsi blíž k mámě, nebo k tátovi?
Já… asi… Máma mi umřela, když jsem byla malá.
Byla jsem tatínkova holčička.
Byla jsem irská princezna z Long Islandu.
Máma milovala filmy.
Já milovala filmy, protože je milovala ona.
Chtěla jsem být jako ona. Chtěla jsem být na stříbrném plátně.
PRO MOJI MAMINKU
Tohle je… Psala své mámě:
„Pro moji mámu. Co se týče poezie, myslím, že jsem propadák.
Ale jediné, co můžu říct, je tohle: ‚Myslím, že jsi kabrňák.‘
- S láskou, Anne.“ - To vypadá jako moje písmo.
Páni.
„Jen malý dárek, který tě má potěšit na Den matek. S láskou, Anne.“
Pane bože.
Byl to jen táta a já. A…
mohla jsem si ho omotat kolem prstu,
protože byl takový zoufalý a nervózní od té doby, co máma umřela.
Tu dobu jsem nenáviděla.
„Je 15. října 1940
a sedím na bedýnce od mléka na straně bungalovu, co jsme si pronajali
daleko od našeho starého domu na Baker Hill Road.
A máma byla pořád nešťastná.
Spousta sousedů postávala před domem
a k obrubníku dorazila sanitka.
Táta byl v domě se záchranáři, kteří se snažili oživit mámu,
která si pustila plyn a vdechla věčnost.“
Víš, řekla mi o sebevraždě své matky.
Šokovalo mě to.
Její matka očividně trpěla depresí,
ale říkalo se, že měla chmury.
- O depresi se nemluvilo. - Ne, měla jen chmury.
- Měla chmury. - Jo.
DRAMATIK
A myslím, že Annin komediální génius
vycházel ze snahy rozveselit May.
Její matka May byla vždycky o krok za publikem.
A tak tam byla, aby mámu držela při životě.
Oba, Anne i Jerry, vyšli z opravdu temného místa.
Jejich životy vždycky směřovaly za světlem.
Rád pracuji s Anne
a cítím vibrace, které cítím jen s ní a s nikým jiným.
Nedokážu vysvětlit, proč to tak je.
Možná je to nějaká hrozná potřeba,
kterou má jeden člověk vůči druhému. Je to silné.
Když jsem vyrůstal a viděl je spolu vystupovat,
vnímal jsem, že vystupování je pohánělo kupředu.
Ale v manželství bylo napětí,
protože chtěli různé věci.
A to vystupování je spojovalo.
- Co děláme, když se hádáme? - Hodně brečíme, bijeme se.
To dělají všichni, ne?
Anne a já máme způsob, jak řešit všechny manželské hádky…
Nejhorší, co se může stát,
je lhostejnost. Je to absence…
Nikdy jsi mi nebyl lhostejný, Jerry. Vždycky mi na tobě záleželo.
Nikdy jsem nebyla lhostejná. Víš, já…
- Řekni mi, jak ses cítil. - Ne, ty…
Já vždycky cítil, že když máš něco na srdci…
Napoj se na své opravdové pocity.
No… Realita je taková, že když jsi s někým v manželství…
Ten druhý chce slyšet tvoje pocity.
Celá dynamika jejich výstupu byla vlastně taková, že:
„Jerry, mlč. To není zajímavé.“
Nevím, co to znamená, Jerry.
Teď ti můžu říct já, ať mlčíš.
Nikdy jsi takhle dlouho v kuse nemluvil,
aniž bych tě přerušila.
Proč jsem ti to dovolila?
Když mluvíš o přispívání, týká se to nás obou.
Nechci, aby si lidé mysleli, že brzdím tvé myšlenky.
Tak mluv, Jerry, jestli chceš.
To byla také jejich dynamika v reálném životě,
o které věděli, že funguje i při hraní.
Myslím, že každá žena v publiku by to pochopila.
Když jste spolu 24 hodin denně, říkám ti, Lily, zbláznila by ses.
- Jako fakt, za prvé, dělá nepořádek… - Já ho skoro nevídám.
- Jednou nebo dvakrát o víkendu. - A to…
Chci s tebou mluvit.
Někdy mě zajímá,
jakou daň si to vybralo na jejich vztahu.
Dereku, je všechno v pořádku? Sháním tě už týden.
Týden?
Mám pocit, že v našem vztahu jsi tohle cítila ty ode mě.
Když jsme spolu začali být a pak spolu začali pracovat,
na začátku
jsem měl přirozený odpor…
- Ano. - Cítila jsi to?
Vnímám, že tam byla nějaká historie.
A myslím, že hodně z toho byla tvoje zkušenost s tím,
co to nakonec znamená pro vztah,
že to může přinášet napětí,
když spolu pořád jíte, spíte, dýcháte.
Chápeš, že se svět netočí jen kolem tebe…
Dobře.
Taky jsem cítila, že jsme se oba báli,
jak by to mohlo působit navenek.
- Bylo to náročné. - Jo.
Říkal jsem si, že nechci dopadnout jako moji rodiče.
Tohle byl tátův pokoj.
Mámin pokoj je vedle.
A nevím, kdy začali spát každý zvlášť,
ale začali.
Pokoje byly propojené. Pěkný apartmán. Ale myslím, že to tak chtěli.
Byli manželé 62 let.
Jaký měli vztah?
Jak to zařídili, že spolu dokázali vydržet
tak dlouho?
Podle mě to není o blízkosti.
Protože mám pocit, že si byli hodně blízcí.
Ale byli také každý jiný.
Mojí Margaret Mary je 15.
- Není to žádný Einstein. - Aha.
Nerozezná vodovod od vejcovodu.
Aha. Paní Mulcahyová…
Bude mít velký problém, až se bude chtít umýt.
Paní Mulcahyová…
Myslíte, že…
Když se dívám, jak předvádějí svoje číslo, vidím, jak táta maká.
Trénoval to pořád dokola a nechtěl to zkazit.
A máma to nechávala plynout.
Pamatuju si, jak říkala:
„Tatínek byl vzhůru do pěti ráno a učil se texty.“
Tu jeho snahu o dokonalost jsme po něm asi zdědili.
Něco z toho je dobré…
Ale něco z toho…
- Něco z toho je dobré. - Ale něco…
nám bere radost.
Přesně tak.
Jerry to bral velmi vážně a zkoušel ráno, v poledne i večer.
Dobře, mám tě.
Dobře.
Dělal si hlavu s každým slovem, každou větou.
To jo.
Musím to dělat po svém. Musím se připravit. Musím se nachystat.
A ty se nechceš připravovat.
Jak se opovažuješ to tvrdit?
Ale zlato. Neříkej „opovažuješ“. Ty…
Jak se opovažuješ říct, že se nepřipravuju. Já se připravuju!
Slovo „příprava“ pro tebe znamená něco jiného než pro mě.
Souhlasím.
- Jerry, chci ti něco říct. - Co, Anne?
- Jsme pod velkým tlakem. - Já vím.
Víš, jaký tlak na mě vyvíjíš?
Je zázrak, že jsem vůbec schopná to zvládnout aspoň trochu dobře.
Rozhodně měl pracovní morálku, myslím, že ho to drželo…
Dostala ho tam, kde byl,
ale nebylo pro něj možné to… nechat být.
Já nemůžu být pod tím tlakem, který si způsobuješ ty.
Ano. Dobře, to je můj tlak.
Jo, ale… ale ono to prostě proniká vším
a prosakuje tak, že atmosféra… by se dala krájet.
Já neumím… nedokážu vysvětlit, popřít
ani nijak obhájit, čím procházím…
Takže když večer skončí,
říkám si: „Pane bože, díky bohu, že to mám za sebou.“
- Ano. - „Zvládla jsem to kvůli němu.“
A zvládla jsi to kvůli sobě?
Je mi to ukradený.
Děláš spoustu podivných věcí, zlato.
Dělám.
To si piš.
- I ty děláš podivné věci. - Není třeba to rozebírat.
Proč bych škrobil límeček, na kterém se píše „neškrobit“?
Abys držel hlavu vzhůru.
- Máš slabou bradu. - Tak já mám slabou bradu?
Tvoje máma taky.
Kde by máma byla bez táty, víš, co myslím?
Já se ptám, kde by byl táta bez mámy.
Nevím, jestli by táta měl kariéru v komedii bez mámy.
Byl jí tak oddaný, že to s ní prostě…
muselo fungovat. Myslím, že ji měl opravdu moc rád.
Nebyl ochoten riskovat, že by ji třeba ztratil,
nebo že by tam pro něj a jejich vystoupení nebyla.
Bylo to dobré představení?
- Tušíš proč… - Protože jsi tam byla.
Vím, co ta práce obnáší, jak na tebe lidé reagují
a jak skvělé jsou tvé výkony za těchto podmínek.
Ať se děje cokoli, vždycky jsi tam.
To všechno vím.
Uvědomuju si to.
A nakonec, když to dopadne alespoň trochu slušně…
ta tvoje úleva je trapná.
Vypadáš nějak jako: „Ó bože, bylo to tak skvělé. Bylo to tak…“ Chápeš?
Jak se to povedlo? Že tě vnímají jako fajn člověka.
Chci být braný jako fajn chlap.
- Máš tím zahlcenou mysl. - Ne, nemám tím zahlcenou mysl, Anne.
Ne, Anne, lidé se na nás dívají s láskou.
- Nikdo tam… - Jen jedna věc.
Co?
Než jeden z nás opustí tuto planetu,
musí existovat nějaký způsob, jak získáš opravdový pocit sám sebe,
aniž by ses musel starat o to, jak tě lidé vnímají.
Je to neradostné.
Naprosto neradostné.
Vždycky jsem myslel na svou mámu a na to,
jak se s Christine opravdu sblížila.
Dokázal jsem jakoby slyšet v hlavě mámin hlas,
když jsem se příliš soustředil na práci.
Pamatuju si, jak mi máma říkala:
„Musíš tu být pro svou rodinu.“
No, tři a půl kila. To bylo před týdnem.
Mám pocit, že tehdy bylo období,
kdy byla práce opravdu velkou prioritou.
A jak o tom teď mluvíme, vidím tu… tu paralelu s tvým tátou.
Že i když se ti něco povede,
stejně vidíš jen to jediné, co nevyšlo.
- Jasně. - Tu porážku. Absolutní porážku.
A zákulisí toho, jak jsme tě tak nějak podporovali,
se vlastně stalo rodinnou záležitostí. Říkali jsme: „OK, a co když?“ Víš?
Jakože „Když to nevyjde, la, da, da, da, da.
- Když to vyjde…“ chápeš? - Jo.
A myslím si… teda, víš…
- To slovo je… - Je to děs.
Jo, a taky, víš,
je to takové: „Nesnaž se předstírat, že to na tebe nepůsobí,
- ale snaž se to vyjádřit.“ - Přesně tak.
Víš jak, v dobrém i zlém.
Pamatuju si, že si mě Anne vzala stranou a řekla mi:
„Starej se o sebe.“
- Jakože mi kryla záda. - Jo.
A ty jsi byl její syn.
Proč jsi tak smutná?
Prostě jsem cítila… Ben byl po telefonu stručný.
- Byl na tebe hnusný? - Ne, jenom…
- Chtěl to rychle ukončit? - Jo.
- To je všechno. - Má toho moc.
To si myslím.
Chce se sejít?
Myslím, že ne.
Pořád narážím na takové to: „Jsi syn svých rodičů.“
A když se sám staneš rodičem,
myslíš si, že nebudeš dělat chyby, které dělali tvoji rodiče.
- Stejně skončíš… - Stejně je zopakuješ.
…uděláš jiné chyby nebo některé stejné.
Ella mi nedávno řekla:
„Fakt si nepamatuju, že bys někdy byl doma, když jsem vyrůstala.“
Jo.
Tak se podíváme, co jsi dělal minulý týden.
Hodně jsem pracoval. Moje rodina byla v L. A.,
takže jsem prostě fakt makal naplno.
Měl jsem volno jen jeden den.
- Takže jo… - No…
Ale za všechny mé rodičovské chyby… Ano, pár jich bylo.
Vím, že tě to šokuje.
A taky… jo, vystřihli mě.
Vystřihl jsem tě z Waltera Mittyho a jeho tajného života.
Asi nejhorší rozhodnutí, jaké jsem kdy udělal.
- Co je? - V tom kostýmu vypadáš roztomile.
To je do… práce.
- Není to jen o tobě, Waltere. - Cože?
- Jsi tak sladká. - Fakt jsem se bála.
Pamatuju si, že jsem se fakt hrozně bála. Nedávalo to ve filmu smysl.
Ne, ne, já… Ono to souvisí s mými problémy s posedlostí prací,
- nebo s „perfekcionismem“. - Jasně.
Zní ti to povědomě?
- Možná. Jo, asi jo. - Ohledně mě?
Myslím, že někdy po náročném dni,
nebo když se něco pokazí,
tak se hodně uzavřeš do své hlavy. Víš, jak to myslím?
A myslím, že když se do toho stavu dostaneš…
je tě těžké z toho dostat.
A to pak pokazí tu… zábavnou část
třeba dovolené. Chápeš?
Chceš sedět na spoustě židlí, víš?
Jsi režisér, herec, producent, scenárista.
Ale taky prostě otec. Chápeš?
A někdy jsem měl pocit, že otcovství je až na posledním místě.
Jednou jsem seděl
v kuchyni s Quinem, když byl malý,
a říkal mu, že budu točit Noc v muzeu 3
a že musím na pár měsíců do Kanady.
A viděl jsem, jak celý zvadl a řekl:
„Přál bych si, abys zůstal doma.“
A pamatuju si, jak jsem trapně řekl:
„Ale tobě se Noc v muzeu přece líbí.“ Ale jemu to bylo úplně jedno.
Paradoxně jsem si myslel, že jsem o moc lepší než moji rodiče.
Myslel jsem si, že to zvládám. Létal jsem domů na víkendy,
měl jsem na place místa, kde si děti mohly hrát, když mě navštívily.
Ale když teď slyším, jak o tom mluví,
zažívaly to samé, co jsem jako dítě zažíval já.
A tehdy jsem to vůbec neviděl.
- Když jsme se rozešli… - Jo.
Moje pocity byly: „Selhávám. A podívej na moje rodiče.“
Přes 50 let mají úžasné manželství.
- Jo. - A já toho nejsem schopný.
Není snadné být za tebe vdaná. Víš, jak to myslím?
- Miluješ mě? - Cože?
Miluješ mě?
Cože?
Miluješ mě?
Jestli tě miluju?
Děti nám rostou a přijela tvoje máma.
Jsi rozrušený, chceš pryč. Jdi dovnitř, jdi si lehnout…
Noční kluby mě doháněly k šílenství.
Ta potřeba tam jít
a být každou minutu vtipná, dvě představení za noc.
Před spoustou lidí, kterým bylo jedno, kdo jsem.
Víš?
Řekla jsem: „Jerry, já už nevím, kde končí vystoupení a začíná manželství.“
Pokládám ti otázku…
Entita Stiller a Meara je… začala tížit.
Asi se v ní cítili uvěznění.
Moje žena Annie není jen komička,
ale také divadelní herečka.
Ale když jsme byli komici, nikdo to nevěděl.
A to vždycky chtěla.
Jenže jako komici jste nemohli působit dvěma dojmy zároveň.
Jednou řekla: „Chci dělat tohle.
Chci, aby to šlo takhle.“ A já řekl: „Dovolím ti to.“
Po tolika letech
je hezké vědět…
Miluju tě.
Museli jsme přestat vystupovat.
Bylo to… riskantní, protože jsme svým způsobem začínali stoupat.
Mám dost všech těch pozlátek,
marnivostí a skandálů. Všeho toho.
Ty roky, co jsem promarnila se vším tím laciným.
DIVADLO TRUCK + WAREHOUSE
Napsal jsem hru Dům z modrého listí.
Byla tam postava Bunny, přítelkyně hlavního hrdiny.
Zkoušeli jsme všechny možné herečky.
Jednoho dne mi zavolal producent a řekl:
„Obědvám v Russian Tea Room a právě jsem viděl Bunny.
Sedí u vedlejšího stolu a poslouchám ji.
Je to Anne Meara.“
A já říkám: „Ale ta přece hraje se Stillerem?
Hraje i sama?“ A on řekl: „To zjistíme jediným způsobem.“
Když jsem se s Anne setkal, s radostí jsem zjistil,
že hrála v původním Odysseovi
a že je opravdová herečka.
Její agent nechtěl, aby hrála mimo Broadway.
V té době se mimo Broadway nehrálo prestižní,
ale spíš alternativní divadlo.
Její agent si myslel, že by to její kariéře uškodilo.
Ale jí to bylo jedno a podepsala.
A doufám, že najdete to,
jak Anne přivedla svého synka.
Bena.
Jsme před divadlem Truck and Warehouse.
Držíš výtisk mého scénáře a probíráš ho,
měníš repliky, trháš stránky…
A já se klaním a pochlebuji: „Ano, děkuji, pane Stillere.“
Ano.
Přijde mi úžasné, že po tolika letech komedie
dokázala přejít k vážným rolím.
Hry od Eugena O’Neilla,
Richarda Greenberga a dalších uznávaných dramatiků.
Díky tomu, že Annie dělá tohle,
se cítím velmi, velmi důležitě. jako bych byl součástí snu, který se plní.
Jak se dá udržet manželství, pokud jde o domácí rivalitu?
Jste všichni herci.
Mezi mužem a ženou je přirozená soutěživost, ne?
V našem případě teď Annie dělá veškerou práci,
co se týče veřejných vystoupení.
Hraje ve hře Dům z modrého listí,
která ji naplno zaměstnává…
Myslím, že představa sólového hraní
se mu sice líbila,
ale zároveň ho nejpíš dost děsilo
po takovém úspěchu přemýšlet, jestli to zvládne sám.
Lidi si často neuvědomují, že táta byl velmi duchovně založený.
Měl v sobě určitou energii.
Když tě třeba bolel loket nebo něco,
on na to jen přiložil ruce a poslal do toho energii. A tak.
Byl velice přemýšlivý.
Opravdu v sebe věřil.
Pamatuju si, že jsme byli na dovolené ve Španělsku a…
pozvali lidi dolů. Byla to nekrvavá korida.
A on šel do arény s býkem.
On… to opravdu udělal.
Měl v sobě něco,
co mu umožnilo skočit do arény a jít do toho.
Mám pocit, že se pořád snažím být takovým člověkem, jako byl on.
Tvůj otec byl tak trochu světec.
Měl v sobě devítileté dítě.
- Jo. - Víš?
- A zůstalo mu to. - Jo.
- Tady máš vzkaz od táty. - Páni.
„Drahý Chrisi, tvůj vzkaz mám pořád na zrcadle.
Pokračuj ve větrném troubení skrz ty drahé hedvábné trenýrky.“
Jo.
Tohle všechno je vlastně úžasné.
Jo. Hurlyburly.
Tu hru si tak dobře pamatuju,
protože jste ji dělali, režíroval ji Mike Nichols.
A tehdy jste se s Jerrym sblížili?
Ne, Jerryho jsem poznal mnohem dřív.
- Před 60 lety. - Aha.
Joe Papp zakládal divadlo Delacorte.
- Shakespeare v parku. - Jo. A Jerry v pár jeho hrách hrál.
- Jo. - Možná i Anne.
- Zpočátku jo. - A tehdy jsem je potkal.
Tvoje máma mě tak trochu děsila.
Jo.
Ona… podívala se na mě
a já věděl, že mě má přečteného.
- Ne? - Jo.
Podívala se na mě a já poznal: „Ví, že něco kuješ.“
Jo.
Ale taky jsem pracoval s Jerrym.
Když s někým pracuješ, je to velmi intimní.
Jasně.
Připadá mi to jako v cirkuse na hrazdě.
Uděláš salto
a musíš vědět, že tam budou něčí ruce.
Že tě někdo chytí.
Jerry byl takový, fakt pevný.
Jak je, Z.?
- Tomu neuvěříš. - Znáš mě, já věřím všemu.
Unesli vlak.
Nevěřím.
Dělal jsem film.
Požádali mě, abych hrál ve filmu Únos vlaku 123
Skvělý film.
Tady Pelham. Kde je Garber?
I velcí muži musí na záchod.
Baví mě, jak je to pro všechny vzrušující, víš?
A vidím, že i tobě se to líbí.
- Protože musíš být… - Jo, musím být…
…kvůli jedné scéně vzadu v autě.
Dopravní podnik.
I tak musíte zaplatit.
Když točili tu scénu,
byl jsem tam celou dobu vzadu na sedadle.
Poprvé jsem byl na natáčení filmu.
Můžete doložit, kde jste dnes byl, pane Latimere?
Pamatuješ si, jak jsi to točil a říkal si: „To je boží.
Táta hraje… s Walterem Matthauem.“
Něco ve mně cvaklo a věděl jsem, že přesně tohle chci dělat.
- Jsi si jistý? - Jistý? Zeptej se, koho chceš.
Je to jeden z klasických filmových konců.
Promiňte, jestli jsme vás obtěžovali, pane Longmane. Pojď, Rico.
Kýchne. Střih na dveře, dveře se otevřou
a pak Walter Matthau takhle strčí hlavu dovnitř.
A pak začne hrát hudba. Ta, da, da…
Kdyby bylo třeba,
myslím, že bychom zítra hráli v nějakém klubu. Kdyby bylo třeba.
Ale mě víc baví, a myslím, že i tebe…
Klidně mi řekni, ať mlčím.
- Mlč, Anne. Nech mě mluvit o nás. - Jo.
- Souhlasíte? - Miluju, když je tak rozhodný.
Tady v Paramount Theatre hrají The Ritz
s Ritou Moreno a Jerrym Stillerem.
Jeho hit? The Ritz.
Jo. Lidi, když budete v New Yorku,
musíte vidět mého manžela, protože je úžasnej.
A hrají tam taky Jack Weston a Rita Moreno,
je to The Ritz.
O čem to je?
Odehrává se to v gay parní lázni.
A je to vtipné.
Bylo to v době, kdy byli na vrcholu popularity,
co se týče nabídek a projektů, které rozjížděli.
Tohle je scénář k Letišti '75.
Už jedu, Kalifornie.
Já jsem vlastně natočil Letiště '76, což byl remake Letiště '75
s Amy a Librou Maxovými, Adamovou sestrou a Halle Michaelsovou z přízemí.
A je to. Vytáhněte růženec.
Čím dál víc se noříme do té myšlenky odloučení.
Je v tom něco dobrého,
být od sebe a zároveň spolu.
Vídáte se se v poslední době často?
Moc ne, ale baví mě pracovat a ráda ho sleduju při práci.
Setkání jsou pak skvělá.
Konečně jsme dorazili na letiště.
A samozřejmě nás tam poznali nějací fanoušci a fotili si moje rodiče.
Přestěhovali jsme se do Kalifornie.
Bydleli jsme bytě v činžáku zvaném Westview Tower.
Kousek pod Sunsetem.
Jezdili jsme do Disneylandu,
do Knott's Berry Farm a do Universal Studios na exkurze.
Sledoval jsem na place, jak máma natáčí.
Mým hostem je dnes Annie Meara.
Anne hraje v premiéře na CBS
s názvem Kate McShane.
- Moc děkuji. - A Anne to vezme vážně.
- Ano. - Kate McShane je vážná.
- Přesně tak, je to právnička. - Žádné hlouposti.
- Vypadám dobře? - Vypadáš nervózně.
Ty seš teda kámoš.
Nemlať chladnokrevně toho kluka, jen v návalu hněvu.
Promiň, hochu. Promiň.
Poprvé jsem hrál právě v mámině seriálu.
Dali mi roli syna jedné z jejích klientek.
Bylo to ve studiích Paramount a čekal jsem, až přijdu na řadu.
Byla tam červená kontrolka, říkalo se jí signální světlo.
Říkali: „Až se rozsvítí, jdeš ven.“
Já byl tak nervózní, když jsem měl vyjít.
To znám.
Byl jsi odvážnější než já.
Hrála jsi přece v Milenci a další cizinci, když ti bylo osm.
Jo, ale je vidět, že jsem úplně vyděšená.
Je to vtipný. Zpívám falešně, a přidá se Cloris Leachman, aby mi pomohla.
Vážně tě miluju,
vážně, zlato.
- Zpívala falešně a… - Nezpívala falešně.
To dítě bylo nádherné.
Nikdy jsem neviděla tak krásnou… Amy Stiller.
A Benjy je taky úžasné dítě. Kdyby náhodou koukal.
Zpívá?
Ne, ale umí na lžičky.
V téhle části dokumentu to střihneme
a přejdeme na náš výstup v Show Mikea Douglase z roku 1974.
Hlavně klid. Pamatuj, že na nás kouká jen 30 milionů lidí.
Pamatuju si, jak ta světla byla ostrá.
Nechtěl jsem nic pokazit. A neuvědomoval jsem si, jak špatně jsme zněli,
- myslím. - Jo.
Bravo!
Pan Jerry Stiller a jeho žena Anne Meara.
Jak jde natáčení? Vím, že Anne teď točí seriál, který vyjde na podzim.
A Jerry má taky seriál.
- Joe a synové. - To je něco.
- Oba máte letos seriál. - Ano. Je to…
CBS drží naše manželství pohromadě.
Kdyby se oba ty seriály chytly,
náš život by se výrazně změnil.
Museli bychom se přestěhovat do L. A. nebo tam často jezdit.
- Co jsi? Strom? - Jsem mohutný dub.
- Anne Meara. - Co?
Můžeš stručně shrnout, jaký byl pro vás rok 1975?
Měli jsme s Jerrym moc dobrý rok.
- Myslíš citově? - Že vás oba zrušili?
- To bylo dobrý? - Aspoň jsme to mohli dělat.
Prostě jo. Měli jsme dva seriály, co šly ke dnu.
No a co. Nechci být přehnaně optimistická,
ale „Lepší to zažít než to nezažít vůbec.“
A taky jsme letos koupili pěkné vánoční dárky.
Příští rok rodině nic neslibujeme.
- Podívej na tátu. Podívej na tátu. - A táta: „Gene!“
- Táta mu chce dát pěstí. - Jo.
Máma chtěla být šťastná nezávisle na herectví.
A myslím, že pro tátu bylo herectví hrozně důležité.
- Bylo to součástí jeho štěstí. - Jasně.
Mezi nimi panoval napětí.
Ale neříkali mi o tom.
Proč by na nás měli přenášet svoje kariérní problémy?
Ale stejně jsi to vnímal.
- A my to vnímali. Jo. - To napětí. Jo.
Svět showbyznysu se měnil
a pro ně to bylo dost těžké období.
HOSTUJÍCÍ HVĚZDA
Točili epizodní role v různých pořadech.
A ANNE MEARA
Občas měli úspěch i každý zvlášť.
Tu a tam začali dostávat filmové role.
Je to lidská tragikomedie, Tommy.
Rozplakalo by to i kámen!
Máma točila Archie Bunker's Place.
Dvakrát za něj byla nominovaná.
Myslíte někdy i na někoho jiného než na sebe?
Snažili se najít si každý vlastní cestu.
Tohle období bylo těžší pro tátu, protože tolik prahnul po uznání.
A i když byl posedlý prací,
a když jsem pak dělal vlastní chyby jako rodič, uvědomil jsem si,
že… ono je to fakt těžký.
Fakt těžký…
to vybalancovat. A udělal jsem spoustu chyb.
Myslím, že víc než táta.
No vida.
Ty máš ale pěknej oblek.
- Mýho táty. - Tak ten musí být něco extra.
Když o tom přemýšlím,
byl to on, kdo s námi byl v krizových chvílích.
Když se mi stýskalo na táboře, přijel mě navštívit.
Nebo když jsem si v 16 vzal LSD a měl jsem paniku,
to on se mnou meditoval a…
Máma to prostě nezvládala. Uzavřela se do sebe.
Ale když tam byl on, dokázal být hrozně citlivý a otcovský.
Myslím, že nás opravdu chtěl chránit před bolestí, kterou sám cítil.
Chtěl jste, aby Ben taky hrál?
Ne, podle mě je to drsný svět.
Nenáviděl jsem tu představu… toho odmítnutí.
Nechtěl jsem, aby si tím Ben nebo Amy museli projít.
Byl to typ člověka, který neuměl pomoct, ale chtěl.
A neřekl mi to. A to mě vytáčelo.
Třeba… když jsem začal pracovat a dostal jsem špatnou recenzi,
napsal tomu recenzentovi dopis…
že se plete.
Táta byl přehnaně ochranitelský a… mě to dusilo.
Pomáhal nám, protože nevěřil, že to dokážeme…
Sami.
Člověk musí dělat chyby. Musí spadnout.
A on to nechtěl dopustit. A pak…
jsem byla taková paralyzovaná.
Jenže ty jsi měl něco, do čeho ses mohl zakousnout.
Já si nepamatuju, že bych někdy něco takového měla.
Jen mě zastrašovalo, že jako od nejstarší se toho ode mě čekalo nejvíc.
- Ticho! - Ne, není ticho.
Už toho mám prostě dost. Mám dost táty. Mám dost…
všeho. Nechte mě…
Tyhle filmy bývají dost negativní.
Pro ženy to byla fakt těžká doba.
Jo, a taky jsme nebyli anonymní.
Takže jsme ani nemohli selhat v anonymitě.
Ne, a já měla hodně příležitostí,
ale nevěděla jsem, co s nimi.
Nevěděla jsem, kdo jsem.
Když se na to zpětně dívám, bylo to hrozně bolestivé.
- A… já jsem… - Jo. Ty jsi…?
Co jsi chtěla dělat?
No… Já prostě chci…
Když jsem hrála chůvu v Romeovi a Julii, říkala jsem si:
„Já chci rozesmívat lidi. To chci dělat.“
Všechny ty roky, kdy jsem obsluhovala a ty ses proslavoval…
víš, jak strašně těžký to pro mě bylo?
Něco z toho mě určitě posílilo. Ale jen do určité míry.
Samozřejmě, děti herců si nesou svoje problémy…
- Jasně. - …v životě.
A i když jsi ty v téhle situaci ten herecký rodič,
dokážu se s tebou ztotožnit i jako s někým, kdo měl rodiče herce.
- Jasně. Jo. - S mámou to tak nemám.
- Jasně. Protože ona… - Ona sice je herečka…
- Ale její rodiče byli „normální“. - Ona… Normální!
To je hrozný.
Jsou rodiči dvou dětí.
A jejich manželství trvá úspěšně už přes 21 let.
Tedy doufáme… Nesmí se rozejít,
dokud tenhle pořad nepoběží. A pak ještě repríza.
Po repríze si dělejte, co chcete.
- Pak se můžeme vesele rozejít. - Pak ano.
Když jsme začínali,
mysleli jsme si, že když nám půjde hraní, bude fungovat i manželství.
Jenže pak se to změní.
- Člověk musí mít úspěch i v životě. - Ten tlak.
A když ten úspěch…
začne překážet tomu společnému manželském životu,
který chcete,
musíte být ochotní něco obětovat.
Víte, když začínáte, nečekáte, že to přijde.
Řekněme, že se vezmete. Víte, že vám to vydrží tak dlouho?
Samé špatné důvody, že?
Jasně. A najednou nějak dospějete.
A v hlavě si to manželství postupně přehodnocujete.
Na manželství…
fakt pracovali.
Chodili na individuální terapii.
Na párovou terapii.
Myslím, že dvakrát nebo třikrát týdně.
A pokaždé si pak šli sednout na kafe a povídali si, sbližovali se.
Zjistili jsme díky terapii i to,
že náš osobní život je důležitější než ten divadelní.
A já jsem začal na náš život nahlížet jinak.
Myslím, že spoustu toho vzteku dokázali pustit.
Viděl jsem, jak se sbližují a pečují jeden o druhého.
Seriály nám zrušili, ale manželství přežilo.
Přesně tak.
A to je v téhle branži dost těžké.
Opravdu jsem nevěděl, jestli když odjedeme do Kalifornie,
zůstaneme s Anne spolu
i po všech těch věcech, co jsme dělali společně i odděleně.
A jsem tak rád, že jsme to udělali a že to dopadlo dobře.
- To je docela cool. Můžu si to přečíst? - Jo.
Měli pilotní díl.
- A… - Jo.
Tak tady se píše: „CBS oznámila svůj program…“
- Kdo…? To je táta? - Jo
Jerry, na to teď nemáme čas.
Na co? Jen jsem chtěl popřát šťastné výročí.
Aha, jo. Šťastné výročí.
„Možná bych neměla spekulovat,
jestli pilotní díl schválí.
Anne říká: ‚Nekazme si to spolu tím, že budeme mluvit o pilotu.’
Uvědomuju si, že právě tohle vytvořilo mezi námi odstup.
Moje zoufalá potřeba spojit to, co děláme na jevišti,
s tím, kdy jsme spolu.
Moje touha po úspěchu, jak moc ho chci…
Došlo mi, že něco uvnitř mi říká, že jsem v pohodě víc.“
- Kam se ten čas poděl? - Nevím.
Já… já chci víc žít.
Teď vidím všechny ty možnosti.
Mohl jsem být… Mohl jsem být…
víc než jen uchazeč… mohl jsem být…
Prostě nedokážeš přestat přerušovat.
Dobře. Ale musíš poslouchat.
- Abys mě slyšela mluvit. - Hele, něco dělám.
Čtu si. Musíš počkat, až to dočtu.
- Ale… - Dost!
- Teď už mluvím sám se sebou. - Jo, tak to dělej o samotě.
Franku Costanzovi nebude nikdo říkat, co má dělat!
Přesně tak! Kdo si myslí, že jsou? Jak se opovažují?
Tati.
Bylo mi 65, nedostával jsem žádnou práci.
Byl jsem ztracený.
Zavolal mi Larry David.
Řekl: „Chceme, abys nahradil otce v Seinfeldovi.“
Víš, já nedokázal utratit ani jeden z těchhle.
Mám nějakou…
fobii!
Absurdní? Já ti ukážu, co je absurdní. Dej to sem!
Mám pocit, že měl v sobě tolik věcí, které tak nějak…
- …vyplavaly… - …vyplavaly v Seinfeldovi.
Když mi vyskočí tlak, muž na kazetě mi říká, ať řeknu:
„Klid, hned!“
Jsem v kontaktu se svým „vnitřním vztekem“.
Aspoň to…
Tak to říkala moje žena Anne Meara.
My… Chceš to říct, Jerry? Nechci tě přerušovat.
Kdykoli budeš chtít něco říct, řekni to.
Jsme tento týden hosté v Mikeově show.
- Ano… - A jako spolumoderátoři
bychom mohli nějak přispět.
To, jak ze sebe vypouštěl všechnu páru,
která byla v životě potlačená…
Možná právě z toho vznikla ta postava.
Zazpívejte si se mnou!
Vezmi mě na baseball…
Ať už miluješ divadlo sebevíc
a ať už dostaneš od publika cokoli,
když se dostaneš do televize, vidí tě celý svět.
A to je úžasné, protože jsem vždy chtěl, aby mě všichni milovali.
- Jak se máte? - Sleduju váš pořad. Líbí se mi.
- Jerry Stiller, že jo? Jak se má Meara? - Anne Meara je v pohodě.
Když se táta dostal do Seinfelda,
máma se konečně mohla trochu uvolnit,
protože už ji k úspěchu nepotřeboval.
Možná to pro ni byla úleva.
Jsem asi ve věku,
kdy když se neohlížíš zpátky, tak…
Máš problém. A nikdy není pozdě na změnu. To tím chci říct.
Konečně přestala kouřit a pít.
A vzala na vědomí… odkud se to všechno vzalo.
Mnoho lidí má pocit, že je moc bolestivé
zkoumat určité věci,
ale mně hodně pomohlo prozkoumat bolesti z minula,
které tehdy nebyly zpracované.
A když se něco nezpracuje včas,
obvykle se později projeví neproduktivně.
Bylo to krásné. Skutečně…
vyrostla.
Ale táta to nikdy nepřijal, víš?
I když šla do AA, chodila každý den na schůzky
a říkala: „Jerry, jsem alkoholička.“
On říkal: „Ne, nebuď na sebe tak přísná.
Jsi hodně pod tlakem a…“
Nikdy ji takhle nechtěl kritizovat.
Vždycky ji miloval bezpodmínečnou láskou.
- To je její složka z After-Play? - Měla ji ve věcech.
Páni. To je super.
Anne je hvězdou a autorkou hry After-Play,
která se hrála mimo Broadway v divadle Four v New Yorku.
Bylo to matoucí. Mikey!
Je to epos, proboha!
- Ta scéna s rukavicemi! - Jakými rukavicemi?
Mluví o dvou dívkách, které asi máme být my.
„Suzie a Polly? Co je s nimi? Jsou nádherné.“
„Mají v sobě hodně zlosti. Moc jsem s nimi nebyla.
Ani když jsem tam byla, nebyla jsem tam.“
„Přestaň se obviňovat. Byla jsi skvělá matka.“
„Obě jsme měly kariéru, proboha.“
„Obě jsme se snažily být bohaté a slavné.“
Mám pocit, že tam nahoře mluvím… sám se sebou.
Možná protože jsem… Ty repliky, které Anne napsala,
jsou v podstatě věci, které někdy v životě sami řekli.
„Bylo s vámi moc fajn. Možná si dám další drink.
Raziel jí podává náušnici.
Myslím, že jste ji ztratila.“
„Moje náušnice! Myslela jsem, že je ztracená.“
„Nic není ztracené, paní.“
Mám pocit… možná je to kvůli mému vlastnímu manželství,
ale mám pro ně teď mnohem víc pochopení.
Protože… myslím, že díky tomu, čím jsem v životě prošel,
a vidím, jak těžké je dokázat to, co dokázali oni.
Rád sem jezdil.
- Děda Jerry. - Jo.
Christine a já jsme byli pár let od sebe
a když přišel covid,
rozhodli jsme se vrátit s dětmi do domu.
- A pak ten strom… - Tenhle tady.
Ten strom měl rád. Tu velkou borovici.
Najednou jsme byli spolu v domě
a během té doby jsem taky začal natáčet ten film.
Takže to bylo takové znovushledání.
- A jak použila to slovo „neradostné“. - Jo.
Mluvili jsme o tom, čím jsme procházeli, o našich problémech,
a taky jsem se najednou podíval na to, čím si prošli moji rodiče,
způsobem, jakým jsem se na to dřív nedíval.
Kdyby mi někdo řekl, že v mém věku budu…
šťastnější než v mladších letech,
řekla bych: „Jak je to možné?“
To je skvělé, ne? Zjistit, že to je možné.
Děkuju. Jste moc laskaví.
Rád bych něco málo řekl… Něco málo o svém životě. Doufám, že to…
Jezdím teď po večerech,
kde vystupuju a… mluvím o svém životě.
Moc mě to baví.
Je to část mého života… vlastně jsem to vždycky chtěl dělat.
Vždycky jsem chtěl pracovat sám.
Vím. Jenže…
Děkuju moc…
Tady je. To je…
To je má žena. Úžasná… Anne Meara.
To je ona, ano.
Anne zrovna seděla v publiku
a začala mě přerušovat.
Bereš to tak vážně.
Je to až pochmurné.
Je to, jako bys přednášel haftaru na své bar micvě.
Takže najednou
to byli zase Stiller a Meara.
- Jak se máte? - Jak se máte?
Já jsem Hershey Horowitz.
Já jsem Mary Elizabeth Doyleová.
- Jsi to ty? - Jsi to ty?
- Jsem to já. - Já taky.
- Mary Elizabeth Doyleová. - Hershey Horowitz.
- Ráda tě vidím… - Vůbec ses nezměnila!
Ale jdi.
Na co jste ve své kariéře nejvíc hrdá?
Můj největší úspěch v životě je to…
že jsem opravdu poznala svého muže.
A že si ho vážím, i toho, co jsme spolu dokázali.
Tak jo. Opravdu chceš půlku tohohle?
Nesnáším tofu.
Napsala pár her a pak psala o svém životě.
Tohle všechno jsou sny.
„Jerry leží v posteli se mnou a Benem nahoře v Nantucketu.
Jerry a já se držíme se za ruce.
Cítím jeho ruce a kůži.
Slunce mám v zádech, ležím v posteli u okna.
Jerry říká: ‚Ten zatracenej let neodletěl. Tak jsem se vrátil domů.‘“
Měli jsme dům na Nantucketu
a bylo to jedno z jejich nejoblíbenějších míst.
Tam jsou teď oba spolu pohřbení.
Máma po mrtvici
už nemohla dobře komunikovat.
Ale na očích jí bylo vidět, že tam pořád je.
Byla prakticky úplně ochrnutá.
Ale mohla…
Ale když jsme řekli něco vtipného, smála se.
Celý den jsme s ní jen seděli a snažili se ji rozesmát.
Amy dělala postavičky a já taky.
Když jsem ji dokázal rozesmát, věděl jsem, že je to dobré.
Protože ona byla náročný divák.
Několik let.
Dva, tři roky. Tak nějak.
A pak jsem…
chtěl být herec a…
chodil jsem na školy v New Yorku nebo tak něco a…
potkal jsem Anne Meara.
To bylo velký.
Anne Meara byla ta nejúžasnější osoba na světě.
Nikdy v životě jsem nikoho takového nepotkal.
Já…
Zamilovali jsme se nebo tak nějak.
Lituješ něčeho?
- Ne, už ne. - Dobře.
- Mám tě moc ráda. - Vím. Já tebe taky. Stejně.
- Mám tě rád. - Mám tě moc ráda.
Tak mi něco řekni, tati.
Není to nejlepší na světě, prostě být naživu?
Jo. Takový je život.
Jo? Až půjdeme, půjdeme spolu, ty a já.
Jo, dobře. Držet se za ruce a všechno.
Přesně. Ruku v ruce.
Užijeme si to tam spolu, ať půjdeme kamkoli.
Jo. Jo.
Vezmeš mě tam zase na nějaký představení?
Brával jsem tě… Jo, až půjdu, vezmu tě kamkoli.
- Chceš něco říct Benovi? - Ahoj, Bene. Jak je?
A chtěl jsi pozdravit i Amy, viď?
Taky je v šoubyznysu, víš? Velmi, velmi talentovaná holka.
Je to jako zázrak. Přechází to z jednoho…
člověka na druhého…
Můžeš tomu klidně říkat zázrak.
- Jo, můžu. - Někdy talent prostě máš…
někde uvnitř, a pak se předá dál.
Jo. Jo.
- Co to je? - Magnetofon.
- Magnetofon? Aha. - Jo.
Cokoli řekneš, zůstane na té pásce.
- Uslyší tě navždy. - Jo.
Nikdy nezmizíš.
STILLER A MEARA: NIC NENÍ ZTRACENO
DĚKUJI MÉMU PŘÍTELI MARKU ROMANEKOVI ZA POMOC PŘI VZNIKU TOHOTO FILMU.
Překlad titulků: Zdenka Slezáková